Справа № 759/18351/18                                                   Головуючий 1 інстанція- Величко Т.О.
Провадження № 22-ц/824/2758/2020                   Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 

П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
10 березня 2020 року                                                                                    м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1  про стягнення процентів та інфляційних втрат за договорами позики,-
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом,який надалі доповнила і мотивувала тим, що у 2015-2016 роках між нею і відповідачем було укладено п`ять договорів позики. Зокрема, 14 жовтня 2015 року вона позичила відповідачу кошти у розмірі 15000 доларів США, які той зобов`язався повернути 14 листопада 2015 року; 20 грудня 2015 року вона позичила відповідачу кошти у розмірі 5000 доларів США до 20 березня 2016 року; 28 березня 2016 року позичила кошти у розмірі 2038 доларів США до 25 червня 2016 року, 28 березня 2016 року позичила кошти у розмірі 1000 доларів США до 25 травня 2016 року, 28 березня 2016 року позичила кошти у розмірі 1000 євро до 05 травня 2016 року. Укладання договорів позики підтверджується письмовими розписками відповідача, які той склав у день отримання коштів і у яких вказані як суми позики, так і терміни їх повернення.
Вказувала, що строки повернення грошових коштів вийшли, однак відповідач позики не повернув, а тому вона звернулася до суду і постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року її вимоги задоволені частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на її користь 793509,05 грн., з яких: 647130,91 грн. - сума основного боргу; 121896,09 грн. - проценти; 24482,05 грн. - три проценти річних та судовий збір - 3849,32 грн. Однак, незважаючи на судове рішення, кошти до цього часу не повернуті.
Після уточнення та збільшення позовних вимог  ОСОБА_2 просила суд:
- стягнути з відповідача на її користь проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 14жовтня 2015 року за період із 14 жовтня по 14 листопада 2015 рокувсумі 6463,07 грн.; за договором позики від 20 грудня 2015 року за період із 20грудня 2015 року по 20 березня 2016 року в сумі 7197 грн.; за договором від 28 березня 2016 року за період 28березня по 25червня 2016 року в сумі 2411,21  грн.; за договором позики від 28 березня 2016 року за період з 28 березня по 25 травня 2016 рокувсумі 809,78 грн.; за договором позики від 28 березня 2016 року за період з 28 березня по 05 травня 2016 року всумі 627,52 грн., авсього на загальну суму 17508,58 грн.;
                                                                        -  2  -
- стягнути з відповідача на її користь проценти за користування грошовими коштами за договорами позики за період з 19 квітня по 27 листопада 2017 року у сумі 45011,89 грн.;
- стягнути з відповідача на її користь 3% річних із простроченого грошового зобов`язання за договорами позики за період з 19 квітня 2017 року по 04 квітня 2019 року у сумі 46632 грн.; 
- стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати із простроченого грошового зобов`язання за договорами позики за період з 19 квітня 2017 року по 01 травня 2017 року у сумі 7141,58 грн.;
- стягнути з відповідача на її користь 3% річних та інфляційні втрати за простроченим грошовим зобов`язанням за несплаченими процентами за договором позики від 14 жовтня 2015 року за період із 15 листопада 2015 року по 04 квітня 2019 року у сумі 52351 грн.;
- стягнути з відповідача на її користь 3% річних та інфляційні втрати за простроченим грошовим зобов`язанням за несплаченими процентами за договором позики від 20 грудня 2015 року за період з 21 січня 2016 року по 04 квітя 2019 року у сумі 17313 грн.;
- стягнути з відповідача на її користь 3% річних та інфляційні втрати за простроченим грошовим зобов`язанням за несплаченими процентами за договором позики від 28 березня 2016 року за період з 29 квітня 2016 року по 04 квітня 2019 року у сумі 4943 грн.;
- стягнути з відповідача на її користь 3% річних та інфляційні втрати за зобов`язанням, щодо сплати судових витрат за період із 24 січня 2019 року по 05 квітня 2019 року у загальній сумі 80 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована хибністю посилань суду на обставини, встановлені постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у справі № 759/11132/16, оскільки він оскаржив дану постанову в касаційному порядку і ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження, а виконання постанови зупинене. Окрім того, суд стягнув проценти, питання про стягнення яких вже вирішене наведеною постановою. Суд невірно застосував норму ст.625 ЦК України, оскільки інфляційні нарахування можливі лише за прострочення виконання грошового зобов`язання у гривні, а позика здійснювалася в іноземній валюті. Судом помилково стягнуті проценти за користування позикою на підставі ст.1048 ЦК України, бо розписки не містять обов`язку позичальника сплачувати проценти. Окрім того, проценти стягнуті поза межами строку дії позики, що не відповідає постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18). Суд порушив норми процесуального права, розглянувши справу за його відсутності і незважаючи на його клопотання про відкладення справи, внаслідок чого він був позбавлений можливості подати свої заперечення.
Позивачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом
                                                                        -  3  -
апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 190981,05 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом першої інстанції встановлено, що у 2015-2016 роках між сторонами укладено п`ять договорів позики, у яких позивачка виступає у якості позикодавця, а відповідач - позичальника. Укладання договорів позики підтверджується письмовими розписками відповідача, які той склав у день отримання коштів і у яких вказані як суми позики, так і терміни їх повернення. Зокрема, 14 жовтня 2015 року позивачка передала відповідачу грошові кошти у розмірі 15000 доларів США, які той зобов`язався повернути 14 листопада 2015 року; 20 грудня 2015 року вона позичила відповідачу кошти у розмірі 5000 доларів США до 20 березня 2016 року; 28 березня 2016 року позичила кошти у розмірі 2038 доларів США до 25 червня 2016 року, 28 березня 2016 року позичила кошти у розмірі 1000 доларів США до 25 травня 2016 року, 28 березня 2016 року позичила кошти у розмірі 1000 євро до 05 травня 2016 року.
Також судом встановлено, що у зв`язку із неповерненням відповідачем позичених коштів у обумовлений договорами строк позивачка звернулася до Святошинського районного суду м.Києва, який рішенням від 10 липня 2018 року позов задоволив частково і стягнув на користь ОСОБА_2 борг за трьома договорами позики від 14 жовтня 2015 року, від 20 грудня 2015 року та від 28 березня 2016 року у розмірі 21342, 45 доларів США і 1173,85 євро, а також судовий збір у розмірі 5965,70 грн. 70 коп. 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково. Рішення  суду першої інстанції скасоване і ухвалене нове, яким позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за п`ятьма договорами позики кошти у загальному розмірі 793509,05 грн., з яких: 647130,91 грн. - сума основного боргу; 121896,09 грн. - проценти; 24482,05 грн. - 3 % річних та судовий збір - 3849,32 грн.
                                                            -  4  -
Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки доведеністю позовних вимог вцілому. При цьому суд виходив з того, що відповідач грошові кошти не повернув у визначені договором позики строки, а тому вимоги позивачки є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та неправильно застосував норми матеріального права, що потягло невірне вирішення спору.
Так, задовольняючи вимоги в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами під час дії договорів позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі ст.1048 ЦК України у розмірі 17508,58 грн. (п.1 позовних вимог т.1 а.с.163), суд неправильно застосував норми матеріального права.
Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Судом встановлено, що предметом укладених між сторонами усіх п`яти договорів позики є іноземна валюта, а саме - долари США та євро, які відповідач зобов`язався повернути позивачці, однак розмір процентів за користування коштами у договорах позики не зазначено.
Стягуючи проценти за період дії договорів позики, предметом яких є іноземна валюта, суд не врахував, що облікова ставка НБУ встановлюється виключно для національної валюти України, а тому ч.1 ст.1048 ЦК України і відповідноправо позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют (облікової ставки), що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. 
Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 16 січня 2019 року усправі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), де Велика Палата, скасувавши рішення про стягнення процентів за позикою в іноземній валюті та ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у позові, вказала, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без визначення у договорі процентів, які підлягають сплаті, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування, а конвертація суми позики в іноземній валюті в національну
                                                                        -  5  -
валюту України гривню для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ - буде суперечити частинам 1 і 3 ст.1049 ЦК України.
З огляду на викладене, а також невизначення сторонами у договорі процентів, які підлягають сплаті, підстави для застосування ч.1 ст.1048 ЦК України і стягнення процентів у спірних правовідносинах відсутні.
Окрім того, стягуючи проценти за користування позикою на підставі ст.1048 ЦК України у розмірі 45011,89 грн. (п.2 позовних вимог т.1 а.с.163), суд неправильно застосував норми матеріального права, погодившись із нарахуванням суми процентів за період із 19 квітня 2017 року по 27 листопада 2017 року, хоча строк дії останнього з укладених між сторонами договорів позики витік 25 червня 2016 року, а строк дії інших договорів закінчився раніше.
При цьому суд не врахував, що право кредитора нараховувати проценти за договором позики припинилося зі спливом строку її надання, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку надання позики) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.
Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічні висновки містяться у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, в тому числі у постановах: від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.
Отже, нарахування процентів за користування позиченими грошовими коштами поза межами встановленого сторонами строку договору позики законом не передбачено.
            Окрім того, задовольняючи в повному обсязі вимоги в частині стягнення 3 % річних із простроченого грошового зобов`язання за позикою за період із 19 квітня 2017 року по 04 квітня 2019 року у сумі 46632 грн. та стягнення інфляційних втрат за період із 19 квітня 2017 року по 01 травня 2017 року у сумі 7141,58 грн.(п.п.3-4 позовних вимог т.1 а.с.163), суд не звернув уваги на неправильне обрахування позивачкою вказаних сум.
Із уточненої позовної заяви вбачається, що до визначеної постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року суми основного боргу за договорами позики у розмірі 647130,91 грн., на яку позивачка нарахувала 3 % річних і інфляційні втрати, остання в тому числі включила 24482,05 грн., раніше стягнутих апеляційним судом як 3 % річних від суми боргу за період до 19 квітня 2017 року.
Дана сума 24482,05 грн. не є боргом (зобов`язанням) у розумінні ст.509 ЦК, на який нараховується 3 % річних за ст.625 ЦК України.
Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19, зазначивши, що з урахуванням положень статей 3, 509, 625 ЦК України, за змістом яких передбачається правомірне нарахування інфляційних втрат і 3 % річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3 % річних, нараховані за попередній період (п.29 постанови).
Також, колегія суддів не може погодитися із рішенням в частині задоволення вимог про стягнення  3% річних та інфляційних втрат за простроченим грошовим зобов`язанням за несплаченими процентами за договором позики від 14 жовтня 2015 року за період із 15 листопада 2015 року по 04 квітня 2019 року у сумі 52351 грн.; за договором позики від 20
                                                                        -  6  -
грудня 2015 року за період з 21 січня 2016 року по 04 квітя 2019 року у сумі 17313 грн.; за договором позики від 28 березня 2016 року за період з 29 квітня 2016 року по 04 квітня 2019 року у сумі 4943 грн. (п.п.5-7 позовних вимог т.1 а.с.163).
По-перше, як вище вказувалося підстави для нарахування процентів за договорами позики поза межами строку їх дії відсутні, як і відсутні в період їх дії з огляду на позику іноземної валюти, що у свою чергу унеможливлює здійснення нарахувань на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.
По-друге, задовольняючи вимоги в цій частині, суд не звернув уваги, що в такому випадку має місце подвійне стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки судом у оскаржуваному рішенні також задоволені вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат (п.п.3-4 позовних вимог т.1 а.с.163), які нараховані позивачкою на визначену постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року суму основного боргу за договорами позики у розмірі 647130,91 грн., до якої позивачка включила стягнуті проценти у розмірі 121896,09 грн. і на яку вже нарахувала 3 % річних та інфляційні втрати.
Зазначені порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про:
- стягнення з відповідача на користь позивачки процентів за користування грошовими коштами за договором позики від 14 жовтня 2015 року за період із 14 жовтня по 14 листопада 2015 року в сумі 6463,07 грн.; за договором позики від 20 грудня 2015 року за період із 20 грудня 2015 року по 20 березня 2016 року в сумі 7197 грн.; за договором від 28 березня 2016 року за період 28 березня по 25 червня 2016 року в сумі 2411,21  грн.; за договором позики від 28 березня 2016 року за період з 28 березня по 25 травня 2016 року в сумі 809,78 грн.; за договором позики від 28 березня 2016 року за період з 28 березня по 05 травня 2016 року в сумі 627,52 грн., а всього на загальну суму 17508,58 грн.;
- стягнення з відповідача на користь позивачки процентів за користування грошовими коштами за договорами позики за період з 19 квітня по 27 листопада 2017 року у сумі 45011,89 грн.;
- стягнення з відповідача накористь позивачки 3% річних та інфляційних втрат за простроченим грошовим зобов`язанням за несплаченими процентами за договором позики від 14 жовтня 2015 року за період із 15 листопада 2015 року по 04 квітня 2019 року у сумі 52351 грн.; за договором позики від 20 грудня 2015 року за період з 21 січня 2016 року по 04 квітня 2019 року у сумі 17313 грн.; за договором позики від 28 березня 2016 року за період з 29 квітня 2016 року по 04 квітня 2019 року у сумі 4943 грн., - 
негрунтується на матеріалах справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог з викладених вище підстав.
Зокрема, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки процентів за користування грошовими коштами в період дії договорів позики на загальну суму
                                                                        -  7  -
17508,58 грн. не підлягають до задоволення, як такі, що не грунтуються на вимогах закону, оскільки у випадку позики іноземної валюти без визначення у договорі процентів, які підлягають сплаті, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, узв`язку з відсутністю передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування, а конвертація суми позики в іноземній валюті в національну валюту України гривню для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ - суперечить частинам 1 і 3 ст.1049 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц).
Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки процентів за користування грошовими коштами за договорами позики за період з 19 квітня по 27 листопада 2017 року у сумі 45011,89 грн. не підлягають до задоволення, оскільки нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку надання позики) суперечить закону,  а саме ст.1048 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12; від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц).
Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки 3 % річних та інфляційних втрат за несплаченими процентами за договором позики від 14 жовтня 2015 року у сумі 52351 грн.; за договором позики від 20 грудня 2015 року у сумі 17313 грн.; за договором позики від 28 березня 2016 року у сумі 4943 грн.не підлягають до задоволення, як такі, що суперечать закону, оскільки з урахуванням наведених вище правових висновків Верховного Суду підстави для нарахування процентів за договорами позики поза межами строку їх дії відсутні, як і відсутні в період їх дії з огляду на позику іноземної валюти, що у свою чергу унеможливлює нарахування на ці проценти на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.
Рішення суду в частині стягнення 3 % річних із простроченого грошового зобов`язання за позикою за період із 19 квітня 2017 року по 04 квітня 2019 року у сумі 46632 грн. та стягнення інфляційних втрат за період із 19 квітня 2017 року по 01 травня 2017 року у сумі 7141,58 грн. підлягає зміні, оскільки до суми основного боргу за позикою 647130,91 грн., на який закон передбачає здійснення нарахувань, судом помилково включено 24482,05 грн. як 3 % річних від суми боргу за період до 19 квітня 2017 року, що суперечить закону (п.29 постанови Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19).
Окрім того, до суми боргу, на який здійснено нарахування за ч.2 ст.625 ЦК України, помилково включено проценти у розмірі 121896,09 грн., що також суперечить закону з огляду на відсутність підстав для їх нарахування про що вказувалося вище в даній постанові.
Отже, сума боргу за договором позики, на яку має бути здійснене нарахування і яка визначена постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року становить 647130,91 грн. 
З урахуванням наведеного колегія суддів змінює рішення в указаній частині і стягує на користь позивачки 3 % річних із простроченого грошового зобов`язанняза позикою за період із 19 квітня 2017 року по 04 квітня 2019 року у розмірі 38083,16 грн. та інфляційні втрати за період із 19 квітня 2017 року по 01 травня 2017 року у розмірі 8412,69 грн.
Рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки 3 % річних та інфляційних втрат за зобов`язанням, щодо сплати судових витрат за період із 24 січня 2019 року по 05 квітня 2019 року у загальній сумі 80 грн. колегія суддів залишає без змін, оскільки положення ч.2 ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (п.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 628/21962/15-ц).
Доводи апеляційної скарги відповідача про хибність посилань суду на обставини, встановлені постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у справі 
                                                                        -  8  -
№ 759/11132/16, оскільки він оскаржив дану постанову в касаційному порядку і ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження, а виконання постанови зупинене, необгрунтовані. Вказана постанова апеляційного суду набрала законної сили з дня її прийняття (ст.384 ЦПК України), а тому вірно врахована судом першої інстанції при ухваленні рішення. При цьому колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд при відкритті касаційного провадження своєю ухвалою від 25 квітня 2019 року зупинив лише виконання постанови, а не її дію, як помилково вважає відповідач.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд стягнув проценти за позикою, питання про стягнення яких вже вирішене наведеною постановою апеляційного суду безпідставні. Позивачка в уточненій позовній заяві чітко розмежувала, за який період стягнуто проценти за попереднім судовим рішеннням і якого періоду стосуються її вимоги в даній справі. Водночас, колегія суддів зауважує, що частина наведених доводів щодо незаконності стягнення процентів врахована апеляційним судом при скасуванні рішення суду першої інстанції і ухваленні нового про відмову у позові в частині стягнення процентів.
Це ж стосується як доводів скарги про помилковість стягнення судом першої інстанції процентів за користування позикою на підставі ст.1048 ЦК України, бо розписки не містять обов`язку позичальника сплачувати проценти, так і щодо стягнення процентів поза межами строку дії позики, що не відповідає постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року, які враховані апеляційним судом при скасуванні рішення суду першої інстанції і ухваленні нового про відмову у позові в частині стягнення процентів.
Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що суд невірно застосував норму ст.625 ЦК України, оскільки інфляційні нарахування можливі лише за прострочення виконання грошового зобов`язання у гривні, а позика здійснювалася в іноземній валюті.
Встановлено, що позика коштів відповідачем відбулася у доларах США та євро. Однак, позивачка скористалася своїм процесуальним правом обирати валюту зобов'язання та пред'явилапозовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на момент закінчення строку дії кожного із п`яти договорів позики, що і було задоволено постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, який визначив грошове зобов`язання у гривні на момент закінчення строку по кожному з договорів позики. Відтак, з цієї дати, тобто з дати закінчення строків дії договорів позики, валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним (п.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17).
Посилання у скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилося у розгляді справи у відсутність відповідача, незважаючи на його клопотання про відкладення справи, внаслідок чого він був позбавлений можливості подати свої заперечення безпідставні.
Суд першої інстанції вірно розглянув справу у відсутність відповідача, який був належним чином повідомлений, однак не з`явився, а причини його неявки визнані неповажними, оскільки подаючи заяву про перенесення судового засідання з підстав зайнятості його адвоката, відповідач не надав суду ні відомості про адвоката, ні договір з адвокатом чи ордер на ведення цієї справи. Також суд вірно врахував, що відповідач був належно повідомлений про підготовче судове засідання, в яке не з'явився, відзивуна позовну заяву не подав, уповноваженого представника не направив, доказів про поважні причини неявки суду не подав, не звертався до суду із клопотанням про продовження процесуального строку.
Відхиляючи дані доводи скаржника колегія суддів враховує, що згідно ч.ч.1, 2, п.10 
                                                                        -  9  -
ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. 
Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
З матеріалів справи вбачається, що справа не знаходила свого вирішення біля року.
Решта доводів апеляційної скарги враховані судом при скасуванні та зміні рішення.
Доводи позивачки ОСОБА_2 , викладені у її відзиві на апеляційну скаргу, щодо правомірності нарахування судом 3 % річних та інфляційних втрат на усю суму заборгованості у розмірі 793509,05 грн., стягнуту постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, необгрунтовані. До даної суми судом помилково включено як 121896,09 грн. процентів, які стягнуті поза межами строку дії позики, так і 24482,05 грн. у якості 3 % річних, з нарахуваннями на які за ч.2 ст.625 ЦК України колегія суддів погодитися не може із викладених вище у даній постанові підстав.
Доводи позивачки ОСОБА_2 , викладені у її відзиві на апеляційну скаргу щодо правомірності стягнення судом першої інстанції процентів за користування позикою після закінченя строку дії договорів позики колегія суддів відхиляє як неообгрунтовані, та такі, що суперечать закону (ст.1048 ЦК) та наведеним вище правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц; від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12; від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.
Відхиляючи дані доводи колегія суддів враховує, що по-перше, постанова Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у справі № 759/11132/16, якою були стягнуті проценти поза межами  строку дії договорів позикиза інший період, має преюдиційне значення при розгляді даної справи виключно у частині визначення розміру зобов`язань відповідача за договором позики в сумі 647130,91 грн.
По-друге,висновки апеляційного суду в цій постанові щодо наявності підстав для стягнення процентів поза межами строку дії договору не є преюдиційними, оскільки відповідно до ч.7 ст.82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи не є обов`язковою для суду.
Решта доводів відзиву на апеляційну скаргу враховані судом при прийнятті постанови.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із зміною судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на
                                                                        -  10  -
позивачку витрати відповідача по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.
Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задоволити частково.
Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про стягненняіз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 процентів за користування грошовими коштами за договорами позики на загальну суму 17508,58 грн., процентів за користування грошовими коштами за договорами позики у сумі 45011,89 грн., 3% річних та інфляційних втрат за простроченим грошовим зобов`язанням за несплаченими процентами за договором позики від 14 жовтня 2015 року у сумі 52351 грн.; за договором позики від 20 грудня 2015 року у сумі 17313 грн. та за договором позики від 28 березня 2016 року у сумі 4943 грн. скасувати і ухвалити нове яким відмовити у задоволенні вказаних вимогОСОБА_2 .
Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2019 року в частині стягнення 3 % річних у сумі 45011,89 грн. та інфляційних втрат у сумі 7141,58 грн. змінити, стягнувши із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3 % річних із простроченого грошового зобов`язання за позикою за період із 19 квітня 2017 року по 04 квітня 2019 року у розмірі 38083 гривень 16 коп. та інфляційні втрати за період із 19 квітня 2017 року по 01 травня 2017 року у розмірі 8412 гривень 69 коп.
Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2019 року в частині стягнення судового збору змінити, стягнувши із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 464 гривні 84 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 756 гривень 60 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий 
 
Судді: