Постанова
Іменем України
 
15 червня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 642/340/18
провадження № 61-46457св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року в складі судді Шрамко Л. Л. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Сащенка І. С., Тичкової О. Ю.
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
 
В обґрунтування позову вказував та не, що він та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 24 лютого 1990 року до 19 серпня 2014 року. 
 
Звертав увагу на те, що 22 квітня 2005 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 та їх спільний син ОСОБА_5 набули право власності на 77/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Посилаючись на те, що зазначене вище нерухоме майно було придбано відповідачем в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя, позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частини від 77/200 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що частина домоволодіння придбана відповідачем за її особисті кошти, що не спростовано позивачем, а тому це майно не можна вважати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суд першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з його висновком щодо відсутності підстав для задоволення позову та виходив з того, що 
21 квітня 2005 року ОСОБА_2 відчужила належне їй на праві особистої власності нерухоме майно вартістю 50 240,00 грн, а наступного дня придбала частину спірного житлового будинку вартістю 41 662,00 грн, що свідчить про те, що 77/200 частин житлового будинку  АДРЕСА_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у зв`язку з чим поділу між ними не підлягає.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Харкова 
від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області 
від 17 вересня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове судове рішення, яким визнати спірне нерухоме майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Зазначає, що порушуючи принцип диспозитивності судового процесу, суд першої інстанції заборонив виклик свідків та не надав можливості позивачу надати пояснення щодо обставин, що стали підставою для реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я відповідача та спільного сина сторін.
 
Вказує на те, що на порушення судом першої інстанції норм процесуального права він звертав увагу в апеляційній скарзі, проте його доводи були проігноровані апеляційним судом.
 
Наполягає, що висновки судів про відсутність підстав для поділу між колишнім подружжям спірного нерухомого майна, спростовуються матеріалами справи та обставинами, викладеними ним у позовній заяві та в апеляційній скарзі.
 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 надіслала засобами поштового зв`язку відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає про необґрунтованість її доводів та відсутність підстав для скасування оскаржуваних позивачем судових рішень.
 
Вказує на те, що судами правильно встановлено, що спірна частина житлового  будинку придбана відповідачем за її особистій кошти, отримані від продажу належної її на праві власності частини квартири. При цьому, позивач фінансової участі у придбанні частини будинку не приймав, оскільки він не мав постійного місця роботи та стабільного заробітку. Отже, сам лише факт придбання спірного нерухомого майна в період перебування в зареєстрованому шлюбі не свідчить про те, що воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
У жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано судді Карпенко С. О.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова 
від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області 
від 17 вересня 2018 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону
№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2018 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що в період з 24 лютого 1990 року до 19 серпня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому мають двох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
На підставі свідоцтва про право власності від 14 травня 1999 року, виданого органом приватизації житлового фонду Харківського науково-дослідного інституту технології машинобудування, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 належало на праві власності 
по 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 . Інша 1/2 частини зазначеної вище квартири належала батькам ОСОБА_2 : ОСОБА_8 та ОСОБА_9 
 
08 лютого 2005 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 на 1/8 частини квартири 
АДРЕСА_2 .
 
21 квітня 2005 року між ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останні продали ОСОБА_10 належні їм 3/8 та 1/4 відповідно частини зазначеної вище квартири. Згідно з пунктом 3 вказаного вище договору, продаж частини квартири вчинено за 133 975,00 грн.
 
22 квітня 2005 року між ОСОБА_11 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останні набули право власності на 77/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Вартість нерухомого майна, що є предметом договору визначено сторонами у 83 325,00 грн.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
 
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
 
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
 
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Таким чином, Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
 
За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України 
від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
 
Враховуючи наведене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що відповідач, виконуючи свій процесуальний обов`язок, спростувала презумпцію спільності майна подружжя, надавши належні та допустимі докази, які суди оцінили з дотриманням вимог процесуального закону.
 
Посилання заявника на частину четверту статті 368 Цивільного кодексу України є безпідставними, оскільки зазначена норма визначає, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Заявник посилається на те, що відповідач не надала суду доказів укладання між сторонами договору щодо правового режиму майна, набутого в шлюбі. Разом з тим, спірні правовідносини врегульовані спеціальною нормою сімейного законодавства, яка була правильно застосована судами попередніх інстанцій. 
 
Аргументи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції диспозитивності судового процесу, що полягало в забороні виклику свідків, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. Справа розглядалась судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, будь-яких клопотань щодо виклику свідків від позивача не надходило, усі додаткові пояснення позивача долучені до матеріалів справи та їм надана належна правова оцінка.
 
Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, оскільки завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених прав.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик