Справа № 591/2434/18 
Номер провадження 22-ц/816/741/20

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ 

14 квітня 2020 року        	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого: Орлова І.В.,
суддів: Левченко Т.А., Хвостика С.Г. 
за участю секретаря 
судового засідання: Чуприни В.І., 
позивачки ОСОБА_1 
представника позивачки - адвоката Бондаря В.М.
відповідача ОСОБА_2 
представника відповідача ОСОБА_3 
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
третя особа: ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Сумського апеляційного суду цивільну справу № 591/2434/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 11 січня 2020 року (суддя Клименко А.Я. , дата складання повного тексту рішення 21 січня 2020 року) - 

в с т а н о в и в:

27 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом у якому просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю відповідача та позивачки без реєстрації шлюбу у період з травня 2015 року по січень 2017 року; визнати майно, а саме - шафу-купе, вартістю 17.600,00 гривень, шафу, вартістю 4.100,00 гривень та грошові кошти в сумі 47.934,67 гривень особистою власністю ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки 69.634,67 гривень. 
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що з травня 2015 року по січень 2017 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 . Разом з ними в квартирі мешкала донька позивачки від першого шлюбу. На момент спільного проживання відповідач не працював, а позивачка мала постійне місце роботи та дохід. Сторони разом вирішили, що за належні позивачці кошти у квартирі буде здійснено ремонт, а після працевлаштування відповідач поверне ОСОБА_1 витрачені гроші. За належні їй особисті заощадження позивачка придбала у квартиру шафу-купе, вартістю 17.600,00 гривень, шафу, вартістю 4.100,00 гривень та за власний кошт зробила ремонт на загальну суму 47.934, 67 гривень. Оскільки після припинення стосунків відповідач відмовився повернути позивачці витрачені нею на невід`ємні поліпшення житла 69.634,67 гривень, то ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 3, 57, 74 Сімейного кодексу України, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь вищевказану суму, а також судові витрати в загальному розмірі 5.057,20 гривень. 
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 11 січня 2020 року у позові відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не давав оцінку всім наданим позивачкою доказам на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не навів причини неприйняття цих доказів. Оскільки обставини на які посилалася позивачка як на підставу заявлених вимог доведено показаннями свідків, світлинами, бухгалтерськими та іншими документами, то у задоволенні позову відмовлено неправомірно.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 . Іншою Ѕ частиною цього житла володіє мати відповідача - ОСОБА_4 . У квартирі за вищевказаною адресою у січні - лютому 2016 року проводилися ремонтні роботи.
З 2015 року по січень 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були знайомими та підтримували дружні стосунки. З кінця серпня 2016 року по грудень 2016 року позивачка та її неповнолітня донька проживали разом з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 . 
Відмову у задоволенні позову суд мотивував тим, що позивачка не довела, що між нею і відповідачем у зазначений у позові період виникли і існували сталі відносини, що притаманні подружжю. У справі також не були доведені обставини використання належних позивачці грошей на придбання двох шаф та на проведення ремонту квартири на загальну суму 69.634,67 гривень.
Суд апеляційної інстанції погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. 
Так, відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу (СК) України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з вимогами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. (До глави 8 СК України «Право спільної сумісної власності подружжя» віднесені статті з 60 до 74).
Відповідно до положень статей 43 та 49 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України, позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. 
Обґрунтування позову певними правовими нормами, як і посилання на фактичні обставини справи та визначення предмету спору, процесуальним законом покладено саме на позивача. У зв`язку з цим у відповідача у справі виникають певні правомірні очікування, оскільки реалізація його прав на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими підставами, викладеними саме позивачем, а не тими, що можуть бути додатково самостійно визначені судом.
У позовному провадженні встановлення фактів здійснюється для визначення прав і обов`язків сторін, що виступає передумовою вирішення заявленого спору. 
З огляду на зміст і характер заявленого ОСОБА_1 позову, встановлення юридичного факту - проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з травня 2015 року по січень 2017 року, позивачка пов`язувала з вирішенням заявленого нею майнового спору про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у загальній сумі 69.634,67 гривень, які особисто належали ОСОБА_1 та були витрачені нею у період так званого «фактичного подружжя» на придбання двох шаф та здійснення ремонту квартири. 
Статтею 57 Глави 7 Сімейного кодексу України «Право особистої приватної власності дружини та чоловіка» врегульовані правовідносини подружжя стосовно майна , що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що положення глави 7 СК України і зокрема статтею 57 СК України, якою позивачка обґрунтовувала свій позов, не поширюються на правовідносини стосовно майна, яке є особистою приватною власністю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.
Факт, який просила встановити ОСОБА_1 , не пов`язується із застосуванням норм матеріального права, а саме положень статті 57 Сімейного кодексу України, які визначають правовий режим майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка і не розповсюджується на правовий режим майна, що є особистою приватною власністю жінки та чоловіка, якими створено так зване «фактичне подружжя».
Положення статті 74 СК України, якими позивачка також  обґрунтувала свої вимоги, поширюютьсяна правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин спільною сумісною власністю, предметом доказування є встановлення обставини ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
Згідно з правовими позиціями, що були викладені у Постановах Верховного Суду України у справах № 6-97цс11 та № 6-148цс12 від 20 лютого 2012 року та 12 грудня 2012 року відповідно, під час застосування статті 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.
Вимоги про визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю та про поділ такого майна позивачка не заявляла, суд зазначені вимоги не розглядав. Визнання майна (двох шаф та грошових коштів) загальною вартістю 69.634,67 гривень особистою власністю ОСОБА_1 на врегульовані главою 7 СК України правовідносини «фактичного подружжя» не розповсюджується. Для вирішення заявлених позивачкою вимог майнового характеру (стягнення з відповідача 69.634,67 гривень, які особисто належали ОСОБА_1 та були витрачені нею на придбання двох шаф та здійснення ремонту квартири), не має правового значення встановлення факту проживання однією сім`єю відповідача та позивачки без реєстрації шлюбу. При цьому слід зазначити, що до другого власника квартири - ОСОБА_4 , позов не заявлявся. 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції погоджується з правильністю і повнотою встановлених судом першої інстанції обставин справи. У задоволенні позову відмовлено правильно. Місцевий суд безпомилково визначив характер спірних правовідносин, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку  доказів, яким суд дав належну  правову оцінку. Висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу позивачки без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами  судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, - 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду міста Суми від 11 січня 2020 року без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 16 квітня 2020 року. 

Головуючий                         І.В.Орлов 

Судді: Т.А.Левченко 

С.Г.Хвостик