ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року 
Київ
справа №524/9275/17
адміністративне провадження №К/9901/55019/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколов В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11червня 2018 року (судді: Бегунець А.О., Резнікова С.С., Подобайло З.Г.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, третя особа - Кременчуцька міська рада Полтавської області          про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних- вимог та їх обґрунтування 
8 грудня 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач)          звернувся до суду з адміністративним позовом до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі відповідач), третя особа - Кременчуцька міська рада Полтавської області, в якому просив:
- стягнути з виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, починаючи з 27 вересня 2017 року по дату постановлення рішення у справі за даним позовом у розмірі 21 240,00 грн.
- стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. 
В обґрунтування позову посилався на те, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року, серед іншого,    зобов`язано Кременчуцького міського голову поновити його на посаді начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, або надати іншу рівноцінну посаду. Проте, на переконання позивача, Кременчуцьким міським головою не виконано постанову про поновлення його на роботі, оскільки його поновлено 30 листопада 2017 року на посаді заступника начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Постановою Автозаводського районного суду від 12 березня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь          позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 27 вересня 2017 року по 12 березня 2018 року включно в сумі 48 852 грн. В іншій частині вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття рішення по справі постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року про поновлення позивача на посаді начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області з 27 вересня 2017          року по 12 березня 2018 року не виконана, тому, відповідно до статей 235, 236 Кодексу законів про працю України, є підстави для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.
При цьому вказував, що поновлення позивача на рівнозначній посаді можливе у випадку, якщо на час поновлення працівника на роботі відсутня посада, визначена в рішенні суду на яку поновлено працівника. Оскільки, станом на день розгляду справи, посада начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради не ліквідована, що не заперечувалось відповідачем, то вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими. 
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11червня 2018 року скасовано постанову суду першої інстанції в частині задоволених позовних щодо затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 30 листопада 2017 року по 12 березня 2018 року у розмірі 39 082 грн. в скасованій частині прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції Харківський апеляційний адміністративний суд погодився з висновком суду першої інстанції про порушене право позивача відносно непоновлення його на роботі за рішенням суду, однак вважав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 лише в частині стягнення середнього заробітку за період з 27 вересня 2018 року по 29 листопада 2017 року, посилаючись на відповідне розпорядження виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 30 листопада 2017 року 520-КВ, яким позивача призначено на посаду заступника начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги        
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2018 року і залишити в силі постанову Автозаводського районного суду від 12 березня 2018 року.
Скаргу обґрунтовує доводами, аналогічними викладеним у позовній заяві. Зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про порушене право позивача лише з 27 вересня 2018 року по 29 листопада 2017 року, так як вказаним розпорядженням від 30 листопада 2017 року № 520-КВ його призначено на посаду заступника начальника управління, посада якої не є рівнозначною начальника управління. 
Позиція інших учасників справи 
Відзиву на касаційну скаргу від відповідача не надходило. 
Рух касаційної скарги 
Суддя-доповідач Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду Желтобрюх І.Л. ухвалою від 12 липня 2018 року відкрив касаційне провадження на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11червня 2018 року. 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30.05.2019 № 534/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № №510/2198/16-а, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Желтобрюк І.Л. 
За результатом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: суддя-доповідач Загороднюк А.Г., суддів Єресько Л.О., Соколов В.М.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 29 квітня 2020 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року у справі 524/3957/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, серед іншого, зобов`язано міського голову м. Кременчука поновити позивача на посаді начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, або надати іншу рівноцінну посаду. Стягнуто з виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 березня 2016 року по 9 грудня 2016 року в сумі 79 012,80 грн.
Позивач, у зв`язку з невиконанням постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року в частині поновлення його на посаді начальника управління, звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. 
Постановою Автозаводського районного суду від 26 вересня 2017 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року вказаний позов задоволено частково, стягнуто з виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 грудня 2016 року по 26 вересня 2017 року в розмірі 83 685,60 грн. 
Розпорядженням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 30 листопада 2017 року № 520-КВ ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області.
У зв`язку з наступним невиконанням постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року щодо непоновлення на роботі позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав, відповідно до статті 236 КЗпП з 27 вересня 2017 року. 
Релевантні джерела права й акти їх застосування.          
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України       органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені       Конституцією       та законами України.
Частина шоста       статті 43 Конституції України       гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
У силу статті 43 Конституції України       кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Положеннями статті 236 КЗпП України       встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Належить відмітити, що вказана норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.
Відповідно до частини першої       статті 255 КАС України       постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Згідно з частиною другою       статті 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
При цьому, п. 3 частини першої       статті 256 КАС України       передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Положеннями частини четвертої       статті 257 КАС України       встановлено що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому       Законом України "Про виконавче провадження".
Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Відповідно до частини другої       статті 8 КАС України       суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а       стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"       передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Розмір грошового зобов`язання, що підлягає стягненню визначається відповідно до приписів Порядку №100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року, згідно з якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 порядку № 100).
Статтею 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
У цій справі спір виник у зв`язку із невиплатою позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 вересня 2017 року по дату постановлення остаточного рішення у справі за даним позовом 
З огляду на встановлені державні гарантії обов`язковості виконання судових рішень, Верховний Суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень, щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Суд звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.
Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення (набрання законної сили), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Як свідчать матеріали справи, на виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року у справі 524/3957/16-а про поновлення позивача на роботі, виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради видано розпорядження від 30 листопада 2017 року № 520-КВ про призначення позивача на посаду заступника начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області.
Згідно з роз`ясненнями Пленум Верховного Суду України у пункті 34       постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Таким чином, доводи скаржника щодо його призначення на посаду заступника начальника управління, яка не є рівнозначною начальника управління не є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, а не спір про правомірність дій та рішень відповідача щодо поновлення позивача на роботі.
Вказане розпорядження міського голови про поновлення позивача на роботі від 30 листопада 2017 року є чинним та не скасовано. Позивач не звертався до суду першої інстанції із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
При цьому в матеріалах справи наявний лист відповідача від 14 лютого 2018 року, в якому виконавчий комітет у зв`язку із прийняттям вказаного розпорядження просив позивача надати трудову книжку для внесення відповідного запису та приступити позивачу до виконання своїх обов`язків, однак матеріали справи не мітять такого запису. 
Таким чином, з урахуванням видання розпорядження про поновлення позивач на посаді 30 листопада 2017 року, час затримки виконання рішення суду, відповідно до 236 КЗпП України, допущено відповідачем з 27 вересня 2017 року по 29 листопада 2017 року. 
Верховний Суд зазначає, що невиконання або неналежне виконання судового рішення є відповідною підставою для звернення позивача до суду. При цьому, позивач наділений правом самостійно обирати спосіб захисту його порушених прав, як то шляхом звернення до суду з відповідним позовом, так і шляхом встановлення контролю за виконанням судового рішення про поновлення його на посаді.
Вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. позивач мотивував тим, що діями відповідача, які полягають у невиконанні умов трудових договорів та безпідставному систематичному порушенні його права. Проте, скаржником не доведено, що невиконання судового рішення призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також скаржник не вказав з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Касаційна скарга не містить доводів щодо невірного обрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку  із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в позовний заяві, які належним чином перевірені судом апеляційної інстанції та зводяться до їх переоцінки. 
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Крім того, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Віііг   Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову. 
Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду апеляційної інстанцій не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Судові витрати
З огляду результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11червня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 
Суддя-доповідач                                                                                А.Г. Загороднюк   
судді                                                                                                     Л.О.Єресько   
                                                                                                    В.М. Соколов