КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа  №355/1641/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/6255/2020                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
 27 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 січня 2020 року (суддя Коваленко К.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
встановила:
 
у листопаді 2019р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 10 квітня 2017р. у розмірі 13 811грн 52коп. та судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 10 квітня 2017р. відповідач отримав кредит у розмірі 4 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 15 липня 2019р. становить 13 811грн 52коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 854грн 37коп., за простроченим тілом кредиту у розмірі 5 400грн 27коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 423грн 64коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 633грн 88коп. (процентна складова).     
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 15 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.
Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки позичальник у анкеті-заяві висловив згоду на те, що заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві, і не заперечував факт 

 
укладення договору, ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку.
Також позивач посилається на те, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами; відповідач не надав доказів, що його не було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку або його було ознайомлено з іншими умовами та правилами.
Крім того, позивач зазначає про надання до апеляційної скарги довідки про видані кредитні картки, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, та виписки про рахунку відповідача, у підтвердження користування відповідачем грошовими коштами та строку дії карти.
Також позивач вважає, що судом неправомірно не застосовано ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за користування ними, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, а встановивши, що банк надав відповідачу кредит, який він не повернув, суд не мав правових підстав для відмови у стягненні відсотків за користування кредитом.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 10 квітня 2017р. ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. 
Також ОСОБА_1 у заяві підтвердив, що ознайомлений з договором про надання банківських послуг до його укладення та згоден з його умовами. Примірник договору про надання банківських послуг погодився отримати шляхом роздруківки з сайту https://privatbank.ua.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 15 липня 2019р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 854грн 37коп., за простроченим тілом кредиту у розмірі 5 400грн 27коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 423грн 64коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 633грн 88коп. (процентна складова).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів укладення між сторонами кредитного договору з визначенням умов надання кредиту та його погашення, погодження сторонами його істотних умов, Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а підписання відповідачем лише однієї анкети-заяви, не може свідчити про факт укладення кредитного договору.
Також суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів відкриття рахунку на ім`я відповідача, виписки по даному рахунку, який би підтвердив рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого можна встановити розмір грошових коштів, які були видані відповідачу.
Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з 
                                                                                     
таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною 1 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі  або  речі,  визначені  родовими ознаками,  у  такій  самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у  строк  та  в порядку, що встановлені договором.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Як зазначила Велика Палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.
За змістом статті 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.
Однак, ні анкета-заява, підписана ОСОБА_1 , ні Умови та Правила надання банківських послуг, які надані суду позивачем, не містять ні розміру кредиту, ні розміру процентів за користування кредитом, які погодили сторони при укладенні договору, а відтак 

суд першої інстанцій правильно зазначив про відсутність правових підстав для висновку, що сторони погодили істотні умови кредитного договору 10 квітня 2017р.
Разом з цим, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не висловив заперечення проти отримання від банку коштів.
За змістом частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Суд не звернув увагу на те, що отримавши копію позовної заяви з доданими матеріалами, відповідач заперечення на позовну заяву не подав та проти викладених в ній обставин не заперечував, а відтак колегія суддів вважає, що відповідач не заперечує отримання грошових коштів від банку, а суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у стягненні з відповідача отриманих та не повернутих грошових коштів.
Відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд фактично звільнив відповідача від повернення грошової суми, яку він отримав.
Разом з цим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 1 жовтня 2017 року позивачем до тіла кредиту зараховувалися нараховані та не погашені проценти за користування кредитом, що суперечить положенням ст. 1054 та 1049 ЦК України, тому з урахуванням витрачених та внесених відповідачем коштів на погашення заборгованості, стягненню підлягає заборгованість у сумі 2 941грн 36коп.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неправомірної відмови у стягненні з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, колегія суддів зазначає про наступне.
У підтвердження своїх позовних вимог позивач до позову додав копію анкети-заяви від 10 квітня 2017 року, яка підписана ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості, який не підписаний жодною посадовою особою банку, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифи, які не містять дати їх прийняття чи затвердження.
Однак, ні заява-анкета, ні Умови та Правила надання банківських послуг не містять ні розміру кредиту, ні розміру процентів за користування кредитом, які погодили сторони при укладенні договору.
У позовній заяві позивач також не зазначив, який розмір процентів за користування кредитом було погоджено сторонами при укладенні договору.
Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид зазначений у пам`ятці клієнта/ довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві.
Позивачем суду першої інстанції не були надані ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, ні докази видачі кредитної картки, ні виписка по відкритому відповідачу рахунку, ні інші докази, з яких можна встановити, яку саме картку і коли саме було отримано відповідачем, строк дії цієї картки, а також користування відповідачем кредитними коштами.
В наданому позивачем витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» зазначені декілька видів тарифів, які містять різні умови та відсоткові ставки за користування кредитним коштами в залежності від виданої кредитної картки. 
Разом з цим, у заяві не зазначений вид платіжної картки, яку видано відповідачу, що 

позбавляє можливості визначити, як належний доказ, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які містять різні тарифи, в залежності від виду кредитної картки, виданої позичальнику.
Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які умови кредитування, зокрема розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, досягнуто між сторонами на час укладення договору, не дозволяють суду перевірити правильність такого розрахунку та розміру заборгованості.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Враховуючи вказані обставини, правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 423грн відсутні і суд першої інстанції правомірно відмовив у їх задоволенні.
Доводи апеляційної скарги, що кредит не може надаватися без сплати процентів за користування ним, а відтак відповідно до положень ст. 1048 ЦК України суд повинен був стягнути проценти, розмір яких міг визначити на рівні облікової ставки Національного банку України, колегія суддів вважає безпідставними, так як судом першої інстанції встановлено, що сторони не погодили істотні умови кредитного договору, зокрема розмір процентів, який позивач застосував при розрахунку заборгованості.
З вищенаведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для застосування при вирішенні даного спору правового висновку Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 205/2825/18, так як фактичні обставини справи у вказаній справі суттєво відрізняються від фактичних обставин справи у даній справі.
Крім того, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Разом з цим, позовних вимог про стягнення процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, позивачем у суді першої інстанції заявлено не було.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позивачем не надано належних та достатніх доказів у підтвердження погодження між сторонами розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, а відтак в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням  умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. 
Враховуючи вказані обставини, колегія суддів не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 633грн 88коп. (процентна складова).
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження та у відсутність представника позивача, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою. Однак свого обов`язку не виконав.
Колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги довідку про видані кредитні картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, і виписку про рух коштів за картками, виданими відповідачу, як докази, виходячи з наступного.
За правилами ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивачем у апеляційній скарзі не зазначено, з яких підстав ним не були надані суду першої інстанції вказані документи, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для прийняття нових доказів. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює 

нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та апеляційної скарги (21,3%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви 409грн 17коп. та за подання апеляційної скарги 613грн 76коп., а всього 1022грн 93коп.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів
 
постановила:
 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
            Рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення отриманих грошових коштівскасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50,  заборгованість у сумі 2 941грн 36коп. та судові витрати у сумі 1 022грн 93коп., а всього 3 964грн 29коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                          І.М. Рейнарт

Судді                                                             Г.М. Кирилюк

                                                                                              Т.А. Семенюк