ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/482/19                                Головуючий суддя І інстанції Курганникова О. А.
Провадження № 22-ц/818/2707/20                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із житлових відносин, з них

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року                                                                 м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020  року, ухвалене в складі головуючого судді Курганникової О.А., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 3-я особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Людмила Миколаївна про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження майном,

встановив:

23 січня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 3-я особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Людмила Миколаївна про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження майном.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є власником: квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу №1886 від 20.09.2012 року; квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до договору дарування №1102 від 04.04.2007 року; квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ,відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 15.06.1999 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Вказала, що уклала з ОСОБА_1 три договори за яких отримала у власність кошти у загальній сумі 3237342,75. На підставі чого вона передала в іпотеку належні їй на праві власності квартири.
Зазначила, що приватним нотаріусом Коссе Л.М. було накладено заборону відчуження предмета іпотеки, а саме квартири розташовані за адресами : АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_2 .
Вказала, що  всі  свої  зобов`язання  перед  відповідачем  вона  виконала, в той же час, відповідач не вчинив жодних дій, та не  звернувся із заявою до нотаріуса про зняття заборон і вилучення з реєстру обтяжень,  у зв`язку з чим звернулась до суду з відповідним позовом.
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просила усунути перешкоду у здійснені позивачу права роспорядження своїм майном, а саме: квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ; квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 ; квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , шяхом зняття наведених квартир заборон відчуження і вилучення обтяжень з Єдиного реєстру заборон відчуження і вилучення майна.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020  року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Скасовано заборону відчуження №13355998 від 07.12.2012 р., №13408524 від 19.12.2012 р., №13408607 від 19.12.2012 р. на квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_2 , які належать на праві власності ОСОБА_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вказав, що тривалий час ОСОБА_2 належним чином не виконувала свої зобов`язання, не в порядку встановленому договором, а примусово виконувала договірні обов`язки за договорами позики, отже зобов`язання не припинилось, та у неї залишився обов`язок зі сплати інфляційних витрат та 3% річних, і тому він звернувся із позовом до Комінтернівського районного суду м. Харкова у порядку ч.2 ст.625 ЦК України, і у справі № 641/1208/19 рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова його позов задоволено, але ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яку було задоволено, рішення суду першої інстанції змінено, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, за якою Ухвалою Верховного суду від 17 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження. Зазначив, що у даній справі немає остаточного рішення, а тому є передчасно вирішено питання про скасування заборон відчуження №13355998 від 07.12.2012 р., №13408524 від 19.12.2012 р., №13408607 від 19.12.2012 р.
Вказав, що відповіднодо п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року (із змінами та доповненнями) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються - особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. ОСОБА_1  надано до суду копію посвідчення серія  НОМЕР_2 , в якому вказано, що він є інвалідом 2-ої групи, а тому він звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях. Підстав для стягнення з відповідача судового збору немає.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, за участю учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов`язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Однак, при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Відповідно до ч.1 ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Статтею 17 ч.1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
Згідно ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 07.12.2012 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір, зареєстрований в реєстрі за № 2967, згідно умов якого отримала позику 399000,00 грн.(еквівалент 50 000.00 дол. США) та передала в іпотеку 2- кімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Цього ж дня до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено обтяження наведеної квартири у вигляді заборони на нерухоме майно №13355998 від 07.12.2012 року.
19.12.2012 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір, зареєстрований в реєстрі за № 3105, згідно умов якого отримала позику 399000,00 грн.(еквівалент 50 000.00 дол. США) та передала в іпотеку 3- кімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Цього ж дня до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено обтяження наведеної квартири у вигляді заборони на нерухоме майно №13408524 від 19.12.2012 року
19.12.2012 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір, зареєстрований в реєстрі за №3105, згідно умов якого отримала позику 199500.00 грн.( еквівалент 25 000,00 дол. США) та передала в іпотеку 2-кімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Цього ж дня до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено обтяження наведеної квартири у вигляді заборони на нерухоме майно №13408607 від 19.12.2012 року.
Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18.01.2017 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за трьома вищенаведеними договорами позики в загальному розмірі 3237342,75 грн. 
Постановою приватного виконавця Бабенко Д.А. від 10.01.2019 року ВП №57319171 закінчено виконавче провадження №641/9781/16-ц, через сплату ОСОБА_2 суми боргу в повному обсязі (а.с.29).
Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивач не виконав зобов`язання у повному обсязі, оскільки на розгляді в Комінтернівському районному суді м. Харкова перебуває справа про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання за договорами позики від 07.12.2012р., 19.12.2012р., 19.12.2012р, не заслуговують на увагу і колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 3 % річних за прострочення зобов`язань за договорами позики від 07.12.2012 та від 19.12.2012 за період з 20.02.2016 по 18.01.2017 в розмірі 3421,23 доларів США, а також 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання за період з 19.01.2017 по 27.12.2018 в розмірі 883516,96 грн.
При цьому, відповідно до п. 7 кожного з трьох договорів предмет договору (квартира) передається в іпотеку в забезпечення зобов`язання, викладеного в п. 1 цього договору.
У п.1 всіх укладених договорів вказано, що він є безпроцентним (а.с.3-24).
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Частиною 3 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору.
Таким чином, з вищевикладеного слідує, що без прямого зауваження в договорі іпотекою в силу закону забезпечуються лише основне зобов`язання тому на сьогоднішній день відсутні жодні зобов`язання позивача перед відповідачем, які б випливали зі спірних договорів та були б за своєю природою такими, що забезпечені іпотекою.
Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною першою статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону.
Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.
Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Підстави припинення іпотеки визначено ст. 17 Закону України "Про іпотеку", зокрема, іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання.
У ч. 1 ст. 598 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Враховуючи викладене, внаслідок ухвалення 10.01.2019 постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення про стягнення боргу та три відсотки річних, слід визнати, що основне зобов`язання, що забезпечено іпотекою, припинилося. 
Оскільки договір іпотеки є похідним від кредитного договору, необхідно вважати, що іпотека також припинилася.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З припиненням іпотеки фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, адже  всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні.
Крім того, колегія суддів зазначає, що рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником, та яким з боржника стягнуто остаточну заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню, в розумінні повноти розміру заборгованості.
Доводи апеляційної скарги, щодо триваючого касаційного розгляду іншої цивільної справи щодо стягнення з позивача інфляційних втрат (справа № 641/1208/19), колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що згідно присуджене постановою Харківського апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2019 року стягнення трьох відсотків річних вже виконано боржником, а касаційне оскарження ОСОБА_1 стягнення інфляційних збитків у даному випадку не має правового значення.
Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що відповідно до змісту норми ст. 7 Закону України «Про іпотеку» свідчить про відсутність незадоволених вимог іпотекодержателя, колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги. Що стосується забезпечення позову під час касаційного розгляду скарги ОСОБА_1 на згадану постанову Харківського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 641/1208/19, яка наразі набрала чинності, то для вирішення цього питання ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до касаційного суду з відповідним клопотанням.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується частиною 6 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, у разі, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Саме такий висновок узгоджується із позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України по справі № 6-1544цс17  від 18.10.2017.
Доводи скарги  ОСОБА_1 , що він відповіднодо п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року (із змінами та доповненнями)- звільнений від сплати судового збору, та на підтвердження надав до суду копію посвідчення серія НОМЕР_2 , в якому вказано, що він є інвалідом 2-ої групи, а тому він звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат по сплаті судового збору.
Відповідно до вимог частини першої статі 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідій частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду - змінити: понесені ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору на суму 768,40 грн. - компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив: 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року змінити у частині стягнення судового збору. 
Понесені ОСОБА_2  судові витрати по сплаті судового збору на суму 768,40 грн. - компенсувати за рахунок державиу порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року -залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 25.05.2020.

Головуючий                                                                        В.Б.Яцина.

Судді                                                                                       І.В.Бурлака.

                                                                                               О.М.Хорошевський.