ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/4165/19	
                                                                                Суддя 1-ї інстанції - Сидоренко Д.В.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Мельника В.В.,     
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови від 27 квітня 2019 року про накладення штрафу у розмірі 3400,00 грн.,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мазур Анастасії Сергіївни від 27 квітня 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400,00 грн. на ОСОБА_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мазур Анастасії Сергіївни у виконавчому провадженні №58654717 від 27 квітня 2019 року про накладення штрафу у розмірі 3400,00 грн. на ОСОБА_1 .
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Чечелівський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) оскаржив його до апеляційного суду вважаючи його незаконним та необґрунтованим. Просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи. Вказує на правомірність винесеної державним виконавцем постанови про накладення штрафу від 27.04.2019 року ВП№58654717 у розмірі 3400 грн. Крім того, вважає безпідставним врахування рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року у справі №160/3463/19 до спірних правовідносин, з огляду на різні обставини справи.
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Верба Андрій Петрович просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
В письмових поясненнях ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі.
В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином,  а тому відповідно до ст. 229 КАС України фіксування судового засідання не здійснюється.
Окрім того, до суду надійшли клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Верби А.П. про виклик свідків та про огляд інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження.
Водночас, відповідно до ч.1 та ч.4 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Враховуючи те, що під час розгляду адміністративної справи №160/4165/19 у суді першої інстанції зазначені клопотання не досліджувались, доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції заявником не надано, колегія суддів робить висновок про відсутність підстав для їх задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що 02.07.2018 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області на підставі постанови апеляційного суду від 01.06.2018 видано виконавчий лист у справі № 175/5360/13-ц, у якому зазначено:
1) зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
2) встановити наступний час та дні для зустрічей батька з сином:
- батько має право на спілкування та проживання з сином, включаючи нічний час, під час своєї відпустки та щорічних шкільних канікул без присутності матері дитини - 60 днів щорічно, з можливістю розподілу цих днів протягом року;
- кожні парні тижні місяця з 09:00 години суботи до 20:00 години неділі, включаючи нічний час на території квартири ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 чи за іншим місцем його мешкання, без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;
- спілкування з 09:00 години до 20:00 години на території власної квартири чи за іншим місцем мешкання ОСОБА_2 , без присутності матері дитини, в наступні святкові дні: Різдво, Пасха, Трійця, День Конституції, День Незалежності (за рік не менше 5 святкових днів, що дорівнюй половині всіх державних свят України) з можливістю змінити ці дні на інші святкові дні за обопільної згоди батьків;
- щоденне вільне спілкування з сином телефоном чи іншими телекомунікаційними мережами;
- день народження сина ІНФОРМАЦІЯ_2 з 09:00 години до 20:00 години ІНФОРМАЦІЯ_3, кожний парний рік (2016, 2018,...) за місцем мешкання ОСОБА_2 ;
- день народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 з 09:00 години до 20:00 години ІНФОРМАЦІЯ_5 за місцем мешкання позивача без присутності матері дитини;
- під час хвороби дитини з 09:00 години до 20:00 години за місцем знаходження сина з дотриманням його режиму та надавати вільний доступ лікарів для його огляду;
- вільне спілкування з сином в дошкільних, шкільних та інших навчальних закладах у час вільний від навчального процесу.
18.03.2019 року старшим державним виконавцем Чечелівського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Мазур А.С. у виконавчому провадженні №58654717 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа   №175/5360/13-ц, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 02.07.2018 року.
23.03.2019 року державним виконавцем винесено постанову, якою на ОСОБА_1 було накладено штраф у розмірі 1700,00 грн. на користь держави із посиланням на ст.ст.63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» за невиконання рішення суду (а.с.15).
27.04.2019 року старшим державним виконавцем Чечелівського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Мазур А.С. у виконавчому провадженні №58654717 винесено постанову про накладання штрафу у розмірі 3400,00 грн. на ОСОБА_1 за повторне невиконання рішення боржником без поважних причин, враховуючи, що за виходом державного виконавця 27.04.2019 року за адресою визначеною виконавчим документом, а саме адресою: АДРЕСА_1 , боржник не з`явилась разом із дитиною ОСОБА_4 . Жодних поважних причин про відсутність разом із дитиною ні державному виконавцю, ні стягувачу не повідомила.
Не погоджуючись з винесеною постановою від 27.04.2019 року  ВП№58654717 про накладення штрафу звернулося до суду з даним позовом.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Статтею 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частин 5, 6 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до ст. 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення, державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.
Частиною 1 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
З аналізу змісту зазначених правових норм видно, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, здійснюється у випадку відсутності поважних причин такого невиконання.
При цьому, для умов застосування штрафних санкцій обов`язковим є факт з`ясування державним виконавцем в чому саме полягає невиконання рішення, яке виконується в примусовому порядку, та з яких причин відбулось таке невиконання вимог виконавчого документу. 
Встановлені обставини справи свідчать, що підставою для прийняття спірної постанови було встановлення державним виконавцем, за результатом виходу за адресою місцезнаходження та реєстрації стягувача, за адресою вказаною у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1 , що боржник ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_4 не з`явилась, жодних причин неявки не повідомила, що свідчить про невиконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі № 175/5360/13-ц.
Як вже зазначалось, виконавчим документом № 175/5360/13-ц  зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- встановлено наступний час та дні для зустрічей батька з сином:
- батько має право на спілкування та проживання з сином, включаючи нічний час, під час своєї відпустки та щорічних шкільних канікул без присутності матері дитини - 60 днів щорічно, з можливістю розподілу цих днів протягом року;
- кожні парні тижні місяця з 09:00 години суботи до 20:00 години неділі, включаючи нічний час на території квартири ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 чи за іншим місцем його мешкання, без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;
- спілкування з 09:00 години до 20:00 години на території власної квартири чи за іншим місцем мешкання ОСОБА_2 , без присутності матері дитини, в наступні святкові дні: Різдво, Пасха, Трійця, День Конституції, День Незалежності (за рік не менше 5 святкових днів, що дорівнюй половині всіх державних свят України) з можливістю змінити ці дні на інші святкові дні за обопільної згоди батьків;
- щоденне вільне спілкування з сином телефоном чи іншими телекомунікаційними мережами;
- день народження сина ІНФОРМАЦІЯ_2 з 09:00 години до 20:00 години ІНФОРМАЦІЯ_3, кожний парний рік (2016, 2018...) за місцем мешкання ОСОБА_2 ;
- день народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 з 09:00 години до 20:00 години ІНФОРМАЦІЯ_5 за місцем мешкання позивача без присутності матері дитини;
- під час хвороби дитини з 09:00 години до 20:00 години за місцем знаходження сина з дотриманням його режиму та надавати вільний доступ лікарів для його огляду;
- вільне спілкування з сином в дошкільних, шкільних та інших навчальних закладах у час вільний від навчального процесу.
Тобто, вказаним виконавчим документом на позивача як боржника покладено низку обов`язків, пов`язаних з забезпеченням права ОСОБА_2 на спілкування з сином, ОСОБА_4 , кожен з яких ОСОБА_1 необхідно здійснювати з настанням певної календарної дати або події.
Втім, ні зі змісту спірної постанови, ні з акту державного виконавця неможливо встановити, за яких конкретних обставин відбулось невиконання судового рішення по справі №175/5360/13-ц, оскільки у вказаних документах виконавцем не зазначено, що конкретно боржник повинна була зробити для умов виконання виконавчого документу та з якою конкретно календарною датою чи подією це пов`язано.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що  накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).
Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника накладено штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення необхідним є з`ясування часових рамок, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і обставин невиконання судового рішення у відведений йому строк.
Оскільки державним виконавцем при накладенні на позивача штрафу постановою від 27.04.2019 року не з`ясовано належним чином обставин з приводу того, які саме дії боржником не було виконано станом на 27.04.2019 року (дату виходу державного виконавця на місце виконання рішення суду) та за яких саме обставин, та в який строк, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що накладення на ОСОБА_1  штрафу за повторне невиконання рішення суду в даному випадку відбулось без визначених на те законних підстав, що свідчить про необхідність скасування постанови про накладення штрафу  ВП №58654717 від 27.04.2019 року.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи позивача з приводу того, що вона є необізнаною належним чином про виконавче провадження, оскільки не отримала постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.03.2019 року, у зв`язку з чим до неї не можуть застосовуватись штрафні санкції за невиконання рішення суду, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи міститься заява представника позивача адвоката Верби А.П. про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 04.04.2019 року. З урахуванням того, що представник позивача 04.04.2019 року здійснив ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від імені та в інтересах позивача, суд вважає, що ОСОБА_1 вважається належним чином повідомленою  як з постановою про відкриття виконавчого провадження, так і з матеріалами відповідного виконавчого провадження.
В свою чергу, посилання позивача на постанови Верховного Суду від 07.05.2018 року у справі 916/1605/15, від 31.07.2019 року №554/13475/15-ц як на підставу для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду з підстав неотримання останньою постанови про відкриття виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки спірні відносини, що були предметом у вказаних справах є відмінними від тих, що є предметом розгляду у даній адміністративній справі.
Так, у постановах Верховного Суду від 07.05.2018 року у справі 916/1605/15, від 31.07.2019 року №554/13475/15-ц суди вказали на неправомірний характер дій державного виконавця при прийнятті постанови про накладення штрафу за невиконання боржником рішення суду у строк, наданий для добровільного виконання   у постанові про відкриття виконавчого провадження, при встановленому факті неотримання боржником зазначеної постанови про відкриття виконавчого провадження. Однак, у даній справі предметом оскарження є постанова про накладення штрафу на боржника за повторне невиконання рішення суду, при цьому, факт ознайомлення представником позивача з матеріалами виконавчого провадження станом на час прийняття спірної постанови підтверджується належними та допустимим доказами, наявними в матеріалах справи.
Доводи позивача з приводу того, що рішення суду має виконуватись на території Республіки Польщі на підставі міжнародного договору між Урядом України та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах та ЗУ «Про міжнародне приватне право», суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими та такими, що не стосується предмету розгляду, оскільки предметом розгляду у даній справі, виходячи із заявленого позивачем адміністративного позову, є правомірність та обґрунтованість постанови про накладення штрафу за повторне невиконання рішення суду від 27.04.2019 року, а не правомірність дій державного виконавця щодо порядку виконання рішення суду та визначення підвідомчості виконавчого провадження, з урахуванням місця фактичного проживання боржника разом із дитиною.  
Також, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції з приводу того, що постанову про накладення штрафних санкцій від 27.04.2019 року необхідно скасувати з огляду на скасування постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду від 23.03.2019 року, оскільки як видно з матеріалів справи оскаржуваній постанові від 27.04.2019 року передують інші постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду.
Суд апеляційної інстанції враховує, що судом першої інстанції по суті правильно вирішено справу, а саме прийнято рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , проте, зазначає, що мотиви з яких виходив суд не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам норм матеріального права.
Відповідно до ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати, зокрема, у зміні мотивувальної частини рішення.
Відтак, з урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від     12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до      ч. 5 ст. 242 КАС України.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем разом з відзивом на апеляційну скаргу надано: договір про надання правової допомоги від 02.03.2020 року, копію квитанції від 02.03.2020 року № 95240, копію акту виконаних робіт (наданих послуг) від  03.02.2020 року.
Проаналізувавши подані до суду документи, судом з`ясовано, що документально підтвердженим є  понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн., відповідно до квитанції від 02.03.2020 року № 95240, таким чином, і відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають витрати на правничу допомогу всього у розмірі 1000 грн..
Також, позивачем заявлено до відшкодування витрати, пов`язані із розглядом справи, у розмірі 34 грн., які витрачені позивачем при направленні на адресу суду та іншим учасникам справи відзиву на апеляційну скаргу, на підтвердження понесення таких витрат  позивачем до суду надано копії квитанцій оплати послуг поштового зв`язку. 
У відповідності до п. 5 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
          З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що витрати позивача на оплату послуг зв`язку при направлення відзиву на апеляційну скаргу до суду та на адресу учасників справі у розмірі 34 грн. також підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
          Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 310, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325 КАС України, суд,-
          
ПОСТАНОВИВ :

          Апеляційну скаргу Чечелівського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)  - залишити без задоволення.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
          В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року - залишити без змін. 
          Стягнути на користь ОСОБА_1 1034 грн. (одна тисяча тридцять чотири) в рахунок понесених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Чечелівського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
          Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник