справа № 753/20440/18
провадження № 22-ц/824/2978/2020

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
25 лютого 2020 року                                                                                             м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька  К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання -  Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Київ від 30 жовтня 2018 року по справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради, Обслуговуючий кооператив Садово-дачне товариство «Стадне», ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення Київської міської ради VIII скликання VI сесії від 12 липня 2018 року.
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи: Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради, Обслуговуючий кооператив садово-дачне товариство «Стадне», ОСОБА_3 , про визнання недійсним рішення Київської міської ради VIII скликання VI сесії від 12 липня 2018 року в частині передання    ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1055 га, що розташована по АДРЕСА_1 в Обслуговуючому кооперативі садово-дачного товариства «Стадне».
Разом з позовною заявою, ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на земельну ділянку площею 0,1055 га, що розташована по АДРЕСА_1 в Обслуговуючому кооперативі садово-дачного товариства «Стадне» та заборонити будь-яким особам, у тому числі державним реєстраторам, у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії, у тому числі щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо вказаної земельної ділянки.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:96:006:0017, площею 0,1055 га, що розташована по АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , який не є учасником справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті апеляційної скарги та повернуто її заявнику.
Постановою Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду Ухвалу Київського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:96:006:0017 площею 0,1055 га, розташованої по АДРЕСА_1 на підставі укладеного з ОСОБА_3 01 листопада 2018 року договору купівлі-продажу.
Звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилався на те, що оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції накладено арешт на земельну ділянку, яку він набув у власність згідно із умовами договору купівлі-продажу, укладеного  01 листопада 2018 року з ОСОБА_3 , чим порушено його право на вільне володіння нерухомим майном.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити та закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , оскільки оскаржувана ухвала не порушує його права, тому як він набув право власності на спірну земельну ділянку після постановлення оскаржуваної ухвали про забезпечення позову.
Позивач у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечила та просила закрити провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Представник третьої особи Онопченко М.С. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Інші учасники в судове засідання не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково суд першої інстанції виходив із предмету та підстав спору, який виник між сторонами та співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову із заявленими вимогами, а отже вважав обґрунтованими підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. 
Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом, або ефективний захист порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
У відповідності до частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення, або ефективного захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як убачається із матеріалів справи, у жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради про визнання недійсним рішення Київської міської ради VIII скликання VI сесії від 12 липня 2018 року в частині передання ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1055 га, що розташована по АДРЕСА_1 в Обслуговуючому кооперативі садово-дачного товариства «Стадне». 
Предметом указаного позову є визнання недійсним та скасування рішення про передачу у приватну власність іншій особі спірної земельної ділянки, яка постійно перебувала у користуванні позивачки починаючи з грудня 1991 року.
Одночасно із позовною заявою, ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом: 
накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1055 га, що розташована по АДРЕСА_1 в Обслуговуючому кооперативі садово-дачного товариства «Стадне» та забороною будь-яким особам, у тому числі державним реєстраторам, у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії, у тому числі щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо вказаної земельної ділянки.
ОСОБА_2 зазначала, що у випадку незабезпечення позову існує ризик наступного відчуження спірної земельної ділянки третіми особами - покупцями та проведення наступної перереєстрації права власності за новим власником, що у свою чергу істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду, а тому, існує необхідність у забезпеченні даного позову.
З огляду на те, що між сторонами дійсно існує спір, оскільки позивач оспорює оформлення права власності на спірну земельну ділянку, що перейшло до ОСОБА_3 , нерухоме майно, на яке позивачка просить накласти арешт та заборону відчуження є предметом спору та на даний час належить ОСОБА_1 , а невжиття заходу забезпечення позову може в подальшому утруднити чи унеможливити виконання можливого судового рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку. 
На час розгляду справи існує підтвердження, що ОСОБА_3 , попри наявність оскаржуваної ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, відчужила його  ОСОБА_1 , який також, як новий власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Накладення арешту на нерухоме майно є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції належними доказами не доведено будь-яких прав позивачки на спірне майно не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки при вирішенні питання про забезпечення позову не вирішуються питання по суті спору.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваною ухвалою порушуються права ОСОБА_1 на мирне володіння майном, також не можуть бути враховані під час розгляду питання про забезпечення позову, яким це право оскаржується. Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну нерухомість спрямований на запобігання відчуженню нерухомого майна, яке є предметом спору, а заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер.
Обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.
За таких обставин, висновок суду про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку є законним та обґрунтованим.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову в частині вимог щодо заборони будь-яким особам, у тому числі державним реєстраторам, у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії, у тому числі щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно спірної земельної ділянки, оскільки накладення арешту на спірне майно передбачає також і заборону вчиняти будь-які дії щодо відчуження вказаного нерухомого майна.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Київ від 30 жовтня 2018 року по справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позові у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради, Обслуговуючий кооператив Садово-дачне товариство «Стадне», ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення Київської міської ради VIII скликання VI сесії від 12 липня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Головуючий  	Т.О. Писана    	
Судді  	  К.П. Приходько      	
 	С.О. Журба