Єдиний унікальний номер 240/657/17 
Номер провадження 22-ц/804/1844/20        

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

16 червня 2020 року
          
м. Бахмут 

справа  № 240/657/17
провадження  № 22-ц/804/1844/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,
суддів: Корчистої О.І., Папоян В.В.,
за участю секретаря судового засідання – Гладух О.О.

учасники справи:

стягувач – ОСОБА_1 ,
боржник –  ОСОБА_2 ,
державний виконавець – Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 240/657/17 за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) - Балдинюка Максима Юрійовича про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника – ОСОБА_2 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, заінтересована особа: ОСОБА_1 ,
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 та головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) - Балдинюка Максима Юрійовича,
на ухвалу Олександрівського районного суду Донецької області від 19 березня 2020 року (суддя Попович І.А. ), постановлену в приміщенні Олександрівського районного суду Донецької області,-
В С Т А Н О В И  В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

  В березні 2020 року головний державний виконань відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) – Балдинюк М.Ю. звернувся до суду з поданням про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, не зареєстроване в установленому порядку, в обґрунтування якої зазначив, що у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) головного державного виконавця Балдинюка М. Ю. перебуває виконавчий лист № 240/657/17, виданий Олександрівським районним судом Донецької області 05 грудня 2017 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 50% спільного майна подружжя, в розмірі 1 306 821.00 грн. (АСВП № 55439171). 

22 січня 2018 року державним виконавцем Олександрівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, на виконання вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про арешт майна боржника. З метою встановлення майнового стану боржника, державним виконавцем було направлено запити до відповідних обліково-реєстраційних установ та реєстрів. 01 лютого 2018 року начальником Управляння державної виконавчої служби Головного територіального управління  юстиції у Донецькій області винесено постанову про передачу виконавчого провадження до відділу примусового виконання рішень Управління  державної виконавчої  служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. 08 лютого 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби  Головного територіального управління юстиції у Донецькій  області винесено постанову про прийняття виконавчого провадження, копії скеровано сторонам виконавчого провадження. Постанова про прийняття виконавчого провадження та копія постанови про відкриття виконавчого провадження були скеровані на адресу боржника.

08 лютого 2018 року керуючись ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про арешт майна боржника, копії якої скеровано на виконання  в органи та установи, які посвідчують договору відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника та сторонам виконавчого провадження. 15 лютого 2018 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, копії якої скеровано до банківських установ та сторонам виконавчого провадження, на що банківськими установами було повідомлено про відсутність відкритих розрахункових рахунків на ім`я боржника.

Згідно протоколів про проведення  електронних торгів від 11 червня 2018 року, було реалізовано наступне майно боржника: транспортний засіб MITSUBISHI PAJERO SPORT 2.5 ТD 2477, 2014 року випуску, та будівля майстерні, загальною площею 469.5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Також було реалізовано: вмонтовану комбіновану варильну поверхню «Gorenje» (2 газові та 2 електричні конфорки), духову шафу « ІНФОРМАЦІЯ_1 »-Ariston, меблі для залу «зальна стінка», картина, два килима, кухонний куток (стіл, 1 стілець, м`який куток), кухонний гарнітур, м`які меблі (коричневого кольору), спальний гарнітур (ліжко, шафа-купе, тумбочка, туалетний столик), шафу-купе. Торги за іншим майном не відбулись, у зв`язку з відсутністю купівельного попиту.

26 квітня 2019 року на адресу відділу надійшло клопотання про звернення із заявою про вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: ? частини зерноскладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 на підставі рішення Олександрівського районного суду Донецької області № 240/460/17 від 06 вересня 2017 року. Оскільки іншого майна належного боржнику виявлено не було, звернення стягнення на ? частини зерноскладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 на підставі  рішення Олександрівського районного суду Донецької області №240/460/17 від 06 вересня 2017 року – єдина можливість стягнути заборгованість на користь стягувача.

Просив надати дозвіл на звернення стягнення та подальшу реалізацію на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , а саме: ? частини зерноскладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 на підставі рішення Олександрівського районного суду Донецької області № 240/460/17 від 06 вересня 2017 року.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 19 березня 2020 року в задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) - Балдинюка М.Ю. про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, не зареєстроване в установленому порядку відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що оскільки право власності на нерухоме майно зареєстровано в порядку передбаченому законом, а тому неможливий розгляд питання про звернення стягнення та подальшу реалізацію ? частини зерноскладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 на підставі рішення Олександрівського районного суду Донецької області, у порядку передбаченому статті  440 ЦПК України.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ 

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду  та ухвалити нову, якою задовольнити подання головного державного виконавця  відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління  міністерства юстиції ( м. Харків) – Балдинюка М.Ю. про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: ? частини зерноскладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 , право власності на яке зареєстровано в установленому законом порядку.

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу у повному обсязі та прийняти нове рішення, яким  подання державного виконавця від 12 березня  2020 року про вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: ? частини зерноскладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 на підставі рішення Олександрівського районного суду Донецької області № 240/460/17 від 06 вересня 2017 року задовольнити.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 мотивована тим, що на підставі рішення Олександрівського районного суду від 06 вересня 2017 року визнано спільною сумісною власністю подружжя будівлю зерноскладу розташованого за адресою: АДРЕСА_2 – та визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину будівлі даного зерноскладу. Рішення набрало законної сили 19 вересня 2017 року. Отже ОСОБА_4 набув право власності на нерухоме майно на підставі рішення суду, проте всупереч нормам статті 182 ЦК України не зареєстрував за собою право власності на ? частину зерноскладу, що підтверджується відповідною інформацією з Державного реєстру речових прав на майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна  щодо об`єкта нерухомого майна за № 203506205 від 10 березня 2020 року. Таким чином, станом на сьогоднішній день власність ОСОБА_2 на ? частину зерноскладу не зареєстровано у встановленому законом  порядку, хоча і визнане за ним на підставі рішення суду. Зазначає, що аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19. Вважає, що невірним є  висновок суду про необхідність застосування та врахування норм статті 366 ЦК України. Посилається на постанову  Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі № 367/6231/16-ц де зазначено, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена.  Отже, частка у праві спільної часткової власності є самостійними об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувача в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна. Крім того, засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності передбачені приписами статті 70 Сімейного кодексу України. Отже, з урахуванням того, що рішенням Олександрівського районного суду від 06 вересня 2017 року визнано ОСОБА_2 право власності на ?  частину зерноскладу, то у даному випадку не було необхідним навіть визначення частки боржника у такому майні, не кажучи вже про його виділ в натурі.

Доводи апеляційної скарги головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) - Балдинюка М. Ю. є ідентичними тим, що зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 .

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційні скарги ОСОБА_2 не надав.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Стягувач – ОСОБА_1 та її представник – ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи апеляційних скарг підтримали, просили  їх задовольнити.

Боржник –  ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки( а.с.214 ) 

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) – Балдинюк М.Ю. в судовому засіданні доводи апеляційних скарг підтримав, просив  їх задовольнити.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

У відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває виконавчий лист № 240/657/17, що видав Олександрівський районний суд Донецької області 05 грудня 2017 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 50% спільного майна подружжя, в розмірі 1 306 821,00 грн. (а.с.8).

22 грудня 2017 року державним виконавцем Олександрівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 55439171 (а.с.5).

Відповідно до клопотання представника стягувача ОСОБА_5 , у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду, він просить звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: ? частини зерноскладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 на підставі рішення Олександрівського районного суду Донецької області № 240/460/17 від 06 вересня 2017 року (а.с.83).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 203506205 від 10 березня 2020 року, право власності на зерносклад, розташований за адресою АДРЕСА_2 , належить стягувачу ОСОБА_1 з часткою 1/1. Нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 22 липня 2014 року строком дії на 25 років (а.с.88-89).

Відповідно до Рішення Олександрівського районного суду від 06 вересня 2017 року визнано спільною сумісною власністю подружжя будівлю зерноскладу, розташованого в АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину будівлі зерноскладу розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.85-87).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційні  скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 та головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) - Балдинюка М. Ю. підлягають задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) - Балдинюка М.Ю. про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, не зареєстроване в установленому порядку, суд першої інстанції виходив з того, що  оскільки право власності на нерухоме майно зареєстровано в порядку передбаченому законом, а тому неможливий розгляд питання про звернення стягнення та подальшу реалізацію ? частини зерноскладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 на підставі рішення Олександрівського районного суду Донецької області, у порядку передбаченому статті  440 ЦПК України.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо з наступних підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Частиною першою статті 48 Закону встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно частини третьої, четвертої статті 50 Закону у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

При розгляді справ вказаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відмовляючи в задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) - Балдинюка М.Ю. про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, не зареєстроване в установленому порядку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що право власності на нерухоме майно (Зерносклад, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ) зареєстровано в порядку передбаченому законом.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини 1 статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 9 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до Рішення Олександрівського районного суду від 06 вересня 2017 року визнано спільною сумісною власністю подружжя будівлю зерноскладу, розташованого в АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину будівлі зерноскладу розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.85-87).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів  нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 203506205 від 10 березня 2020 року, право власності на зерносклад, розташований за адресою АДРЕСА_2 , належить стягувачу ОСОБА_1 з часткою 1/1. Нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 22 липня 2014 року строком дії на 25 років (а.с.88-89).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не зареєстрував за собою право власності на ? частину зерноскладу. 

Враховуючи вищезазначене,  висновок суду першої інстанції, що право власності на нерухоме зареєстровано в порядку передбаченому законом, а тому неможливий розгляд питання про звернення стягнення та подальшу реалізацію ? частини зерноскладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку передбаченному статті  440 ЦПК України є помилковим .

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховним Судом від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19).

Доводи апеляційних скарг в цій частині  є обґрунтованими.

Крім того, є обґрунтованими доводи апеляційних скарг, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування та врахування норм статті 366 ЦК України.

Відповідно до статті 366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. 

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529 цс 19) зазначено, що «поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону про ВП 1999 (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена. (…) частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкт нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні».

Враховуючи , що рішенням Олександрівського районного суду від 06 вересня 2017 року, яке набрало законної сили, визнано спільною сумісною власністю подружжя будівлю зерноскладу та визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину будівлі зерноскладу та  згідно  вимог статті  70 Сімейного кодексу України, висновок суду першої інстанції, що звернення стягнення на нерухоме майно, зареєстроване в порядку передбаченому законом, повинно вирішуватися з урахуванням вимог статті 366 ЦК України, є помилковим.

Згідно частини 4 статті 50 Закону у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання  про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини 1станні 48 Закону  звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Виходячи із приписів зазначеного Закону вимога виконавця про надання дозволу на подальшу реалізацію  майна є зайвим. 

Оскільки боржником – ОСОБА_2 у встановленому законом порядку, право власності на ? частину будівлі зерноскладу не зареєстровано, а в матеріалах справи є інформація, що підтверджує виникнення у боржника права власності на нерухоме майно, а саме: рішення Олександрівського районного суду від 06 вересня 2017 року , яким визнано спільною сумісною власністю подружжя будівлю зерноскладу та визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину будівлі зерноскладу, боржник в добровільному порядку рішення суду не виконує, а державний виконавець, у свою чергу, зобов`язаний вживати всіх можливих заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» для виконання рішення суду, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення подання  про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, не зареєстроване в установленому порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм процесуального права, неправильно застосуванні норм матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення подання Державного виконавця.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої ОСОБА_6 ОСОБА_3 сплатила судовий збір в розмірі 420,40 грн. (а.с.123)

При поданні апеляційної скарги відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) - Балдинюка М.Ю. сплатив судовий збір в розмірі 2102,00 грн. (а.с.171).

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційних скарг, судові витрати в розмірі 420,40 грн. та 2 102,00 грн. пов`язані зі сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, підлягають стягненню з ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381,384 ЦПК України, апеляційний суд, -   

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_3 та головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) - Балдинюка Максима Юрійовича, задовольнити частково.

Ухвалу Олександрівського районного суду Донецької області від 19 березня 2020 року, скасувати .

Подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) - Балдинюка Максима Юрійовича про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, задовольнити частково.

Звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме: ? частини зерноскладу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 на підставі рішення Олександрівського районного суду Донецької області № 240/460/17 від 06 вересня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) судові витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги в розмірі 2 102 ( дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий               О.О.Тимченко    

Судді:                 О.І. Корчиста 

В.В. Папоян

Повне судове рішення виготовлено 16 червня 2020 року

Головуючий         О.О.Тимченко