ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 квітня 2020 року           справа №360/5492/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Арабей Т.Г., Ястребової Л.В., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року  у справі  № 360/5492/19 (головуючий І інстанції Ірметова О.В., повний текст складений у м. Сєвєродонецьку Луганської області)  за позовом   ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області  про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                        В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - відповідач), в якому просив:  визнати протиправною бездіяльність Сватівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо невиплати щомісячних страхових виплат за період з 1 березня 2018 року по 30 жовтня 2018 року; зобов`язати Сватівське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області виплатити щомісячні страхові виплати за період з 1 березня 2018 року по 30 жовтня 2018 року. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року позов задоволений:
- визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з щомісячних страхових виплат за період з 1 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року;
- зобов`язано відповідача виплатити позивачу щомісячні страхові виплати за період з 1 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року (а.с. 52-56).
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду через порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані відсутністю підстав для виплати позивачу страхових виплат, оскільки в період з 01.03.2018 року по 30.10.2018 року відсутня довідка МСЕК, яка підтверджує втрату працездатності на цей період; згідно довідки МСЕК позивачу встановлено втрату працездатності з 01.03.2017 року до 01.03.2018 року з повторним переоглядом 20.02.2018 року. Позивач звернувся із заявою про продовження страхових виплат тільки 12.11.2018 року з наданням довідки МСЕК від 31.10.2018 року – втрата працездатності з 30.10.2018 року до 01.11.2020 року. Крім того, заборгованість зі страхових виплат може бути виплачена після прийняття КМУ відповідного порядку (а.с. 66-68).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в  порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, і дійшов  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі обставини.
Позивач є внутрішньо переміщеною особою.
Постановою Сватівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 19.01.2018 року призначено потерпілому ОСОБА_1 щомісячну страхову виплату з 01.01.2018 року по 28.02.2018 року включно (а.с. 40).
Згідно виписки з акту огляду МСЕК до довідки серії 12 ААА № 024292 позивачу в результаті повторного огляду 12.04.2017 року встановлено 3 групу інвалідності з 01.03.2017 року по 01.03.2018 року; дата наступного переогляду – 20.02.2018 року (а.с. 45).
12 листопада 2018 року позивач звернувся до Сватівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області із заявою про продовження виплати раніше призначеної страхової виплати (а.с. 39).
Згідно виписки з акту огляду МСЕК до довідки серії 12 ААА № 024233 позивачу в результаті повторного огляду 31.10.2018 року встановлено 3 групу інвалідності з 30.10.2018 року по 01.11.2020 року (а.с. 38).
Постановою Сватівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 23.11.2018 року № 1218/12476/12476/30 продовжено ОСОБА_1 раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності з 1 березня 2018 року по 31 жовтня 2020 року (а.с. 39 зворотній бік).
Листом Сватівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області № 3071/02-1 від 09.12.2019 року повідомлено, що суми страхових виплат за період з березня 2018 року по жовтень 2018 року буде виплачено після прийняття КМУ окремого порядку (а.с. 11).
Згідно ч. 5 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі – Закон № 1105) страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них.
Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я (ч. 6 ст. 47 Закону № 1105).
Страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання (п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону № 1105).
Враховуючи вимоги ч. 6 ст. 47 Закону № 1105, безпідставними є посилання відповідача на відсутність підстав для виплати позивачу страхових виплат за період з 01.03.2018 року по 30.10.2018 року у зв`язку з відсутню довідки МСЕК на цей період, оскільки згідно виписки з акту огляду МСЕК до довідки серії 12 ААА № 024233 позивачу в результаті повторного огляду 31.10.2018 року встановлено 3 групу інвалідності з 30.10.2018 року по 01.11.2020 року, тобто таку саму групу інвалідності, що і при попередньому огляді.
Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.
Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
Згідно з частинами четвертою, сьомою статті 47 Закону № 1105 виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці» .
Згідно ч. 1 ст. 46 Закону № 1105 страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
За положеннями пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно  статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до статті 2 Закону № 1706 Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.
Заборгованість зі страхових виплат за період з 01.03.2018 року по 31.10.2018 року не є спірним питанням у справі, оскільки відповідачем за зазначений період страхові виплати нараховані, проте не виплачені з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335.
Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України», враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.
Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.
За змістом конституційних норм (ст.ст. 113, 116, 117 Конституції України) Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 2 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки;.
Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Зміни до Закону № 1105 з приводу особливостей виплати заборгованості з страхових виплат, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.
Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
При цьому, суд ще раз акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Таким чином, держава зобов`язана гарантувати громадянам право на соціальний захист, а обмеження цього права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу заборгованості з страхових виплат.
З 01.08.2017 року згідно з п. 4 Постанови Правління Фонду соціального страхування України від 24.05.2017 року № 34 забезпечується виконання Фондом соціального страхування України функцій та завдань, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року № 1105-XIV, у зв`язку з чим, Фонд соціального страхування  з тимчасової втрати працездатності та його робочі органи припиняють свою діяльність. Відповідно до п. 4 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1105 Фонд соціального страхування України, утворюється шляхом злиття фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України  та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.
Як вбачається з прохальної частини позовної заяви вимоги позивача звернені до Сватівського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області.
Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Управління виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи.
Отже, Сватівське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області не є юридичною особою.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позову щодо визнання протиправною бездіяльності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області  щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з щомісячних страхових виплат за період з 1 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року;  зобов`язання відповідача виплатити позивачу щомісячні страхові виплати за період з 1 березня 2018 року по 31 жовтня 2018 року.
На підставі встановлених обставин справи та наведених нормативно-правових норм, які регулюють спірні відносини, суд апеляційної інстанції вирішив, що  суд першої інстанції правильно вирішив справу, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                          П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області  -  залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року  у справі  № 360/5492/19 за позовом   ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області  про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Повний текст постанови складений 8 квітня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, але не менше строку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щодо запобігання поширення короновірусної хвороби (COVID-19).

Головуючий                                                                                І.В. Геращенко
Судді                                                                                          Т.Г. Арабей
                                                                                                    Л.В. Ястребова