Постанова
Іменем України
24 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 622/999/16-ц
провадження № 61-1260св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
третя особа: Золочівська державна нотаріальна контора Харківської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року в складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Золочівська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання майна спільним майном подружжя, поділ майна.
Позовна заява мотивована тим, що з 2003 року  ОСОБА_1 почала спільно проживати з ОСОБА_7 , а 29 серпня 2003 року вони за спільні кошти придбали незавершений будівництвом житловий будинок на АДРЕСА_1 . Вказаний правочин був оформлений як договір дарування.
ОСОБА_1 та ОСОБА_7 14 грудня 2004 року зареєстрували шлюб, а 12 січня 2005 року останньому видано свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок. Крім того, ОСОБА_7 11 лютого 2009 року приватизував земельну ділянку площею 0,0909 га на АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вважала, що житловий будинок та земельна ділянка на АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, тому позивач має право на половину цього майна.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0909 га на АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 17 травня 2018 року (в складі судді Кочнєва О. В.) позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на ідеальну частину спільного майна подружжя під час перебування у шлюбі із ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке складається із 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0909 га (цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд) на 
АДРЕСА_1 .
Стягнуто з    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 110,24 грн судового збору, сплаченого при зверненні до суду.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 
2 650,50 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірний будинок був побудований та введений в експлуатацію до реєстрації шлюбу між 
 ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Сам факт видачі правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на житловий будинок через один місяць після реєстрації шлюбу за умови доведеності готовності будинку до реєстрації шлюбу не є підставою для визнання будинку спільним майном подружжя. Крім того, позивач не довела належними та допустимими доказами, що спірний будинок побудовано за спільні кошти подружжя.
Разом з тим, земельна ділянка на АДРЕСА_1 у порядку приватизації була передана у власність ОСОБА_7 , тому на неї не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що спірний будинок був придбаний  ОСОБА_1 та ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі, оскільки його державна реєстрація здійснена після реєстрації шлюбу, тому він є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 стали проживати разом з 2003 року, а з липня 2003 року вселилися у спірний недобудований будинок.
Реєстрація за  ОСОБА_7 земельної ділянки відбулася після реєстрації шлюбу, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя.
Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що приватизована 
23 листопада 2007 року  ОСОБА_7 земельна ділянка є його особистою приватною власністю, оскільки пункт 5 частини першої статті 57 СК України, який відносив приватизовані земельні ділянки до особистої приватної власності одного з подружжя, був внесений до вказаного Кодексу лише Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI.
Таким чином, і житловий будинок, і земельна ділянка, які є предметом позову, були набуті  ОСОБА_1 та ОСОБА_7 під час знаходження у шлюбі та на нього розповсюджувався режим спільного майна подружжя.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
27 лютого 2019 року справу передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до договору дарування від 29 серпня 
2003 року ОСОБА_7 прийняв у дар незавершене будівництво на 
АДРЕСА_1 . Будівництво вказаного будинку завершене на 67,3 %.
В акті поточних змін від 12 жовтня 2004 року, складеному техніком Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» при обстеженні будинку на  АДРЕСА_1 , зазначено, що на час обстеження домоволодіння будинок та веранда добудовані, огорожа - побудована.
З акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 05 листопада 2004 року вбачається, що державній комісії пред`явлено закінчений будівництвом житловий будинок літ. «А-2» розміром 6,9 м х 8,65 м та веранда літ. «а» розміром 2,51 м х 8,65 м.
Згідно з рішенням державної технічної комісії житловий будинок 
ОСОБА_7 на  АДРЕСА_1 готовий до прийняття в експлуатацію. 
Рішенням Виконавчого комітету Золочівської селищної ради Харківської області від 10 листопада 2004 року затверджено акт від 05 листопада 
2004 року про прийняття в експлуатацію житлового будинку, розташованого на  АДРЕСА_1 .
Рішенням Виконавчого комітету Золочівської селищної ради Харківської області від 12 січня 2005 року оформлено право приватної власності на житловий будинок на  АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_7 
ОСОБА_7 12 січня 2005 року отримав свідоцтво про право власності на будинок на АДРЕСА_1 .
Суди також встановили, що     ОСОБА_1 та ОСОБА_7 14 грудня 
2004 року зареєстрували шлюб. На час реєстрації шлюбу спірний будинок був повністю добудований, що підтверджується відповідним актом державної технічної комісії від 05 листопада 2004 року та рішенням Виконавчого комітету Золочівської селищної ради Харківської області від 10 листопада 2004 року.
На підставі рішення ХХ сесії V скликання Золочівської селищної ради Харківської області від 23 листопада 2007 року ОСОБА_7 приватизовано земельну ділянку площею 0,0909 га, цільовим 
призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, на  
АДРЕСА_1 , а 11 лютого 2009 року видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження 
№ 14-325цс18).
Разом з тим, пунктом 2 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Як встановлено вище, спірний житловий будинок незавершений будівництвом набуто ОСОБА_7 на підставі договору дарування до укладення шлюбу з позивачем, тому безпідставними є доводи останньої, що вона проживала з ОСОБА_7 з 2003 року, тобто на час набуття ним права власності на вказане майно. Крім того, факт проживання      ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 2003 року однією сім`єю та створення майна спільною працею не доведено, а встановлення факту шлюбних відносин до 2004 року не передбачено нормами сімейного законодавства, оскільки положення КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.
Разом з тим, на час реєстрації шлюбу спірний будинок був повністю добудований, що підтверджується відповідним актом державної технічної комісії від 05 листопада 2004 року та рішенням Виконавчого комітету Золочівської селищної ради Харківської області від 10 листопада 2004 року.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що житловий будинок на  АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю  ОСОБА_7 , тому позовні вимоги    ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.
Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого 
2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 
2018 року у справі № 158/1016/16-ц (провадження № 61-4238св18), 23 січня 2019 року у справі № 352/1974/15-ц (провадження № 61-4313св18).
За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Як встановлено вище, ОСОБА_7 приватизовано спірну земельну ділянку на підставі рішення Золочівської селищної ради Харківської області від 23 листопада 2007 року, а державний акт на право власності на вказану земельну ділянку видано 11 лютого 2009 року.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_7 безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що спірний будинок був придбаний  ОСОБА_1 та ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі, оскільки його державна реєстрація здійснена після реєстрації шлюбу, тому він є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки зібраними у справі доказами спростовано презумпцію спільного сумісного майна подружжя. Так, вказаний будинок (незавершений будівництвом) набутий 
ОСОБА_7 за договором дарування та добудований останнім повністю до укладення шлюбу з позивачем.
Безпідставними є доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом пункту 5 частини першої статті 57 СК України, оскільки останній не застосовував вказану норму матеріального права в редакції Закону України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка».
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
На підставі викладеного Верховний Суд не вбачає достатніх правових підстав для скасування постанови апеляційного суду, прийнятої за результатом розгляду спору у цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного            суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                    І. М. Фаловська
А. І. Грушицький
В. В. Сердюк