Ухвала 
 
16 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/49076/18
 
провадження №61-6481ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, усунення перешкод у здійсненні права користування,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «КЕЙ КОЛЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, усунення перешкод у здійсненні права користування відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу ТОВ «КЕЙ КОЛЛЕКТ» задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту від 12 квітня 2007 року № 11139742000, яка складає 166 982 швейцарських франка 32 сантима, що за офіційним курсом Національного банку України складає 4 688 863,55 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення АДРЕСА_1 , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,5 кв. м, шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки, що становить 2 749 798 грн.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.
У задоволенні позовної вимоги ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_2 у частині усунення перешкод ТОВ «Кей Коллект» у здійсненні права користування нежитловим приміщенням АДРЕСА_1 , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення    ОСОБА_2 вказаних приміщень відмовлено.
 
У квітні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення, оскільки згідно з поштовим штемпелем на конверті відправлена до Верховного Суду 02 квітня 2020 року.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                            № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Згідно із частиною першою та другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
В окремо поданому клопотанні ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки оскаржувану постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року він отримав 16 січня 2020 року, що підтверджується копією конверта про направлення на адресу заявника поштового відправлення з Київського апеляційного суду з трек-номером 0318628554455, та в цей же день звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення. Зазначає, що додаткову постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року його представник отримав 16 березня 2020 року під час звернення до районного суду, а він - 25 березня 2020 року засобами поштового зв`язку, що підтверджується копією конверта про направлення на адресу заявника поштового відправлення з Київського апеляційного суду з трек-номером 0318628554455 При цьому вважає дані обставини поважними для поновлення зазначеного строку.
 
ОСОБА_1 оскаржує у касаційному порядку дві постанови суду апеляційної інстанції. Отже, строк на касаційне оскарження обчислюється для кожного з вказаних судових рішень окремо.
 
З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень суду апеляційної інстанції, постанова Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 13 січня                  2020 року, а постанова Київського апеляційного суду від 12 лютого                         2020 року - 27 лютого 2020 року.
 
Наведені особою, яка подала касаційну скаргу, підстави для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження не можуть бути визнані поважними, оскільки заявником не наведені обставини, що перешкоджали йому звернутися до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року у визначений процесуальним законом строк.
 
Також посилання ОСОБА_1 на заяву від 16 березня 2020 року про видачу копії додаткової постанови Київського апеляційного суду                               від 12 лютого 2020 року, як на доказ його невчасного отримання, судом касаційної інстанції сприймаються критично, оскільки вона свідчить лише про звернення представника заявника на отримання копії судового рішення апеляційного суду у суді першої інстанції. Крім того, вказана заява не містить відмітки про отримання представником копії додаткової постанови апеляційного суду.
 
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
 
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (стаття 44 ЦПК України).
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), можливість поновлення строків оскарження судових рішень не є необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).
 
Згідно із частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.
 
Також подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки у порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.
 
Касаційна скарга містить квитанцію про часткову сплату судового збору ОСОБА_1 у розмірі 7 048 грн.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України 
«Про судовий збір» від 08 липня 2011 року, який набрав чинності 01 листопада 2011 року. 
 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір»                                (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
 
Станом на 01 січня 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 1 762 грн.
 
ТОВ «КЕЙ КОЛЛЕКТ» у грудні 2018 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, усунення перешкод у здійсненні права користування та просило суд: звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення АДРЕСА_1 , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,5 кв. м, шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки, що становить 2 749 798 грн у рахунок погашення заборгованості            ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту                                від 12 квітня 2007 року № 11139742000 у розмірі 166 982 швейцарських франка 32 сантима, що за офіційним курсом Національного банку України складає 4 688 863,55 грн та усунути перешкоди у здійсненні права користування нежитловими приміщеннями АДРЕСА_1 , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення ОСОБА_2 вказаних приміщень.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі                      № 907/9/17 наведено правовий висновок щодо сплати судового збору за подання позовної заяви про звернення стягнення на майно, згідно якого, зміст заявленої вимоги про звернення стягнення на майно ґрунтується на наявності грошових вимог позивача до відповідача на підставі окремого договору, наслідком задоволення таких вимог та виконання судового рішення є припинення грошових вимог позивача. Отже, позовні вимоги про звернення стягнення на заставлене майно мають вартісну оцінку, носять майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за вимогами статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано позов.
 
Отже, судові рішення, які оскаржує ОСОБА_1 , свідчать про існування однієї вимоги майнового характеру щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та однієї вимоги немайнового характеру щодо усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. 
У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
 
Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою, ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Отже, при поданні позову за вимогу немайнового характеру судовий збір повинен був бути сплачений у розмірі 1 762 грн.
 
Ставка судового збору, яка підлягала до сплати позивачем при зверненні до суду за вимогу майнового характеру складала 41 246,97 грн (2 749 798 грн * 1,5% = 41 246,97 грн).
 
Згідно із підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми та становить 86 017,94 грн (1 762 грн+ 41 246,97 грн) * 200% = 86 017,94 грн).
 
Оскільки ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 7 048 грн, то йому необхідно доплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 78 969,94 грн.
 
Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК у Печер. р-ні/Печерс. р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA288999980313151207000026007, код класифікації доходів бюджету: 22030102, найменування податку, збору, платежу «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».
 
Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати оригінал документу, що підтверджує його сплату. 
 
Крім того подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки в порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, заявником у касаційній скарзі не вказано підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Як на підстави касаційного оскарження вказаних судових рішень   ОСОБА_1 посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та узагальнено посилається на порушення судами норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо:
1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;
4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу;
5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;
6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції;
8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або
2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Отже, заявнику необхідно надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Згідно з підпунктом 3 пункту 12 розділу І Закону України від 30 березня         2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України доповнено пунктом 3 наступного змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».
 
Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення її недоліків.
 
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, статтями 4, 6 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Визнати наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, але який не може перевищувати десяти днів з дня закінчення карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                         Р. А. Лідовець