ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2020 року
м. Київ
справа № 552/3638/19
провадження № 51-500км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря 
судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,                           
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду міста Полтави від 09 жовтня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Михайлівки Машівського району Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що немає судимості, в силу статті 89 Кримінального кодексу України (далі – КК),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду міста Полтави від 09 жовтня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК, та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин.
Цивільний позов потерпілого задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 10000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 9000 грн – витрат на правову допомогу.
Згідно з вироком  ОСОБА_6 засуджено за те, що він 08 квітня 2019 року о 14 год 00 хв, перебуваючи у місті Полтава на вулиці Соборності, 54, умисно на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_8 , здійснив один сприск перцевої речовини із балончика «ТЕРЕН-4» із відстані 80 см, чим спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Полтавськогоапеляційного суду від 17 грудня 2019 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник не погоджується із судовими рішеннями, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості злочину та його особі внаслідок суворості.
В обґрунтування своїх вимог стверджує, що місцевий суд залишив поза увагою твердження сторони захисту про те, що засуджений намагався відвернути суспільно небезпечне посягання зі сторони потерпілого, а тому дії вчиняв у стані необхідної оборони, що виключає кримінальну відповідальність, за умови відсутності перевищення її меж. 
Крім того, захисник стверджує, що покарання, призначене ОСОБА_6 , з огляду на дані про особу засудженого та обставини, які пом`якшують покарання, за своїм видом явно несправедливе через суворість.
На переконання ОСОБА_7 , місцевий суд належним чином не мотивував розміру грошової компенсації, стягнутої у рахунок відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу та, поміж іншого, вирішив цивільний позов з порушенням вимог частини 1 статті 128 Кримінального процесуального закону України (далі – КПК).
Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статті 419 КПК, оскільки не містить докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу сторони захисту залишено без задоволення.  
Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження не надходило. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор стверджувала про законність та обґрунтованість судових рішень, а тому наполягала на залишенні їх без зміни.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. При цьому захисник ОСОБА_7 у поданій касаційній скарзі зазначила, що судове засідання просить провести за її відсутності та відсутності засудженого ОСОБА_6 . 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.   
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Місцевий суд дотримався вищевикладених вимог та належним чином обґрунтував висновки про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження та кваліфікацію його дій за частиною 1 статті 125 КК на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства. 
В основу прийнятого рішення суд поклав показання потерпілого ОСОБА_8 , який у судовому засіданні зазначив, що 07 квітня 2019 року о 14 год 00 хв, він зустрівся із засудженим ОСОБА_6 з метою подальшого працевлаштування останнього водієм служби таксі, де потерпілий займав посаду директора, та виявив, що засуджений був тією особою, яку ОСОБА_8 звільнив раніше через неодноразові скарги від клієнтів. Внаслідок чого повідомив засудженого, що на роботу його не прийме, а гроші за попередню роботу не поверне, після цього у ході конфлікту, який виник між ними, засуджений використав газовий балончик та бризнув ним йому в очі.
Вищевикладені обставини вчинення злочину узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_9 , даними слідчих експериментів, проведених 08 травня 2019 року, за участю потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 , висновком експерта від 16 травня 2018 року № 362,  додатковим висновком експерта від 24 травня 2019 року № 403.
Відповідно до вимог статті 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з вироку місцевого суду, призначаючи засудженому покарання за вчинений ним злочин у межах санкції статті, за якою було кваліфіковано його дії, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого, який на обліках у лікарів нарколога та психолога не перебував, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, судимість за якими погашено у встановленому законом порядку. 
Крім того, згідно з довідкою, яка міститься у матеріалах  справи, за місцем проживання ОСОБА_6 характеризується посередньо, був помічений у вживанні алкогольних напоїв (аркуш справи 94, том 1), що спростовує твердження захисника про виключно позитивні характеристики засудженого.
Обставиною, яка пом`якшує покарання в силу статті 66 КК, місцевий суд обґрунтовано визнав щире каяття, при цьому, активне сприяння у розкритті злочину,  виходячи з відсутності підтверджуючих даних про відповідні дії засудженого на стадіях досудового розслідування та судового розгляду, визнав недоведеним.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, у тому числі, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , ретельно перевірив доводи сторони захисту, аналогічні викладеним у касаційній скарзі, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими, при цьому належним чином умотивував своє рішення відповідно до вимог статті 419 КПК, з чим погоджується і колегія суддів.
Належним чином перевірив апеляційний суд версію сторони захисту про те, що  ОСОБА_6 діяв у стані необхідної оборони та визнав її необґрунтованою.
Відповідно до вимог частини 1 статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Як обґрунтовано зазначив апеляційний суд, ініціатором зустрічі з потерпілим був засуджений, який спровокував конфлікт між ними, під час якого потерпілий жодних дій не здійснював, погроз не висловлював, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_9 та не заперечувалося і самим засудженим під час судового розгляду у суді першої інстанції.   
А тому, детально проаналізувавши ситуацію, яка передувала спричиненню тілесних ушкоджень, суд апеляційної інстанції дійшов до переконливого висновку щодовідсутності в обстановці, яка склалася між потерпілим та засудженим, реальної загрози життю чи здоров`ю останнього, через відсутність в діях потерпілогоознак посягання, яке б викликало у  ОСОБА_6 невідкладну необхідність заподіяти шкоду здоров`ю задля негайного відвернення протиправних дій.
Також апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду щодо виду і розміру призначеного покарання та, враховуючи, що потерпілий завданих збитків на лікування не відшкодував, вину у судовому засіданні визнав частково, за відсутності підтверджуючих даних про його працевлаштування та наявності постійного джерела доходу, дійшов висновку про відсутність підстав для пом`якшення, призначеного йому покарання, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.   
Посилання захисника на те, що ОСОБА_6 має неповнолітню дитину та є донором крові та її компонентів, про що має відповідне посвідчення, не є тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та пом`якшуть призначене покарання.    
Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є співрозмірним вчиненому, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Відповідно до вимог частини 1 статті 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому частина друга статті 347 КПК початок судового розгляду пов`язує з оголошенням прокурором короткого викладу обвинувального акту.
З матеріалів провадження убачається, що після проведення підготовчого засідання, але до початку судового розгляду, тобто до оголошення прокурором обвинувального акту, представник потерпілого ОСОБА_10 заявив клопотання про приєднання до матеріалів кримінального провадження цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 . Тому твердження у скарзі захисника ОСОБА_7 про те, що цивільний позов потерпілим подано з порушенням вимог статті 128 КПК, суперечать матеріалам кримінального провадження.
Частиною 1 статті 129 КПК визначено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Положенням пункту 2 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) визначено, що моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Визначаючи розмір моральної шкоди, якої зазнав потерпілий, враховуючи ступінь, обсяг, тривалість моральних страждань ОСОБА_8 , з огляду на характер протиправних дій засудженого та критерії розумності, виваженості та справедливості, судами обґрунтовано визнано суму у розмірі 10000 грн достатньою для відшкодування моральної шкоди.
Також належним чином вмотивовано рішення про стягнення на користь потерпілого витрат на правову допомогу в сумі 9000 грн, що підтверджено наданим потерпілим актом приймання-передачі вищезазначених послуг (аркуш справи 50, том 1). А тому судами дотримано вимоги статей 23, 1167 ЦК, статей 127-129 КПК, а рішення у цій частині є обґрунтованим.
Істотних порушень норм процесуального права, які були би безумовними підставами для скасування  оскаржуваних судових рішень під час перевірки провадження в порядку касаційної процедури, не встановлено.
За таких обставин, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника за доводами, викладеними у ній, а тому у її задоволенні слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду міста Полтави від 09 жовтня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_6 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3