постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
31 березня 2020 року
м. Київ
справа № 175/190/16-к
провадження № 51- 931 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_4 , 
засудженого                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                         ОСОБА_6 ,
прокурора                                         ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2016 року (з уточненнями згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2016 року) у кримінальному провадженні № 12015040030001046 за обвинуваченням 
ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м.  Дніпра, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі – КК). 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.
На підставі статей 71, 78 КК до цього покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року та і остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 1 місяць з конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів. 
Районний суд установив, що ОСОБА_5 за обставин детально викладених у вироку, 18 листопада 2015 року в невстановлений слідством час у невстановленої особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження,  придбав за 2000 грн особливо небезпечний наркотичний засіб – канабіс. 
Близько 22:30 при перевезенні цього наркотичного засобу в таксі на в`їзді у                м. Дніпро автомобіль зупинили працівники поліції і під час його огляду в сумці, що була при ОСОБА_5 , виявили та вилучили один пакет з  канабісом вагою 786,3 г та 64 пакети-фіксатори з канабісом загальною масою 1755,696 г, а всього масою 2542,075 г, який він незаконно придбав, зберігав і перевозив у особливо великих розмірах з метою збуту.
Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 02 червня 2016 року змінив вирок, виключив з нього кваліфікуючу ознаку «вчинене особою, яка раніше вчинила злочин передбачений ст. 309 КК» і в решті залишив це рішення   без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_5 просить вказані вирок та ухвалу скасувати і призначити новий розгляду у суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
В обґрунтування зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції підлягає  беззаперечному скасуванню на підставі п. 2 ч. 2 ст. 412 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки суддя - доповідач у справі в суді апеляційної інстанції є рідною сестрою головуючого судді в суді першої інстанції. 
На думку засудженого, висновок суду у вироку про наявність у нього умислу на збут наркотичного засобу ґрунтується на припущеннях, оскільки жодних доказів у матеріалах кримінального провадження на підтвердження цього немає. Стверджує, що виявлений у нього наркотичний засіб він особисто не розфасовував, не розпаковував і не перевіряв яку саме його кількість було покладено продавцем у сумку. Крім того, зазначає, що раніше притягався до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч. 1 ст. 309 КК і періодично вживає канабіс шляхом куріння, а тому, посилаючись на роз`яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 4 «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» вважає, що районний суд повинен був з`ясувати яку саме кількість наркотичного засобу з загальної маси він хотів вжити особисто, а яку збути, та додатково кваліфікувати його дії за        ст. 309 КК. 
Вказує, що при перегляді вироку апеляційний суд ухвалив своє рішення без дотримання вимог статей 370 та 419 КПК, оскільки не надав вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги захисника про відсутність у нього умислу на збут наркотичного засобу.
Позиція учасників у суді касаційної інстанції
Засуджений та захисник у судовому засіданні касаційну скаргу підтримали.
Прокурор виступив проти задоволення касаційної скарги і просив залишити оскаржувані судові рішення без зміни. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
При цьому, згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При касаційному перегляді судових рішень колегія суддів виходить із обставин кримінального провадження встановлених судами першої та апеляційної інстанції, і не перевіряє ці судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість, вказані обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Доводи наведені у касаційній скарзі засудженого є аналогічними тим, що були викладені захисником ОСОБА_8 в апеляційній скарзі та ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який дав на них умотивовані відповіді у своєму рішенні.
Як убачається зі змісту вироку, свій висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину суд першої інстанції обґрунтував: показаннями самого ОСОБА_5 (який частково визнав вину), свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , протоколом огляду           від 18 листопада 2015 року (згідно якого в ОСОБА_5 було вилучено            64 маленькі пакети з фіксаторами та 1 великий пакет із речовиною рослинного походження зеленого кольору), висновком експерта № 70/10-88 від 1 грудня 2015 року (згідно якого вказана речовина є канабісом),   протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_5 від 26 листопада 2015 року та довідкою відпрацювання технічної інформації його абонентських номерів.
Згідно довідки наданої КЗ ДОР «Дніпропетровський наркологічний диспансер»  від 20  листопада 2015 року ОСОБА_5 під диспансерно-динамічним наглядом у лікаря-нарколога не перебуває.  
З урахуванням роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України           від 26 квітня 2002 року № 4 «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів»,   особливо великого розміру наркотичного засобу вилученого в ОСОБА_5 , способу його упакування з розфасовкою у велику кількість маленьких пакетів та відсутність доказів на підтвердження вживання наркотичних засобів засудженим, висновки судів нижчих інстанцій в оскаржуваних рішеннях про доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 307 КК           є вірними.  
Покарання ОСОБА_5 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК та  є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК, у них зазначено відповідні підстави та положення закону, якими керувалися ці суди при постановленні своїх рішень. 
Доводи, наведені в касаційній скарзі засудженого, не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, і не ставлять під сумнів законність цих рішень.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які можуть тягнути за собою зміну або скасування оспорюваних судових рішень. 
Зважаючи на викладене, підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 та п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                          від 24 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2016 року (з уточненнями згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2016 року) щодо ОСОБА_5 – без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                        ОСОБА_2                              ОСОБА_3 
____________________                     _________________                          ________________