ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2267/20 Справа № 205/8992/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
                за участю секретаря – Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ПрАТ «Київський страховий дім» про відшкодування шкоди, завданої злочином
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

04 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_2 , 22 грудня 2016 року близько 08 годині 30 хвилин керуючи автомобілем «Хюндай Акцент» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась по вул. Набережній Заводській з боку вул. Ударників в напрямку Кайдацького мосту в Новокодацькому районі міста Дніпро. Під час свого руху, ОСОБА_2 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не обрала таку швидкість руху керованого нею автомобіля за якої вона мала би можливість виконувати всі необхідні дії по керуванню автомобіля, в наслідок чого виїхала на зустрічну смугу руху, де скоїла зіткнення з автомобілем «Деу Ланос» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , що рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Деу Ланос» ОСОБА_1 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 571 е від 27 лютого 2017 року спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, садна та синця верхньої повіки ліворуч, садна лобно-скроневої області ліворуч, закритого уламкового перелому крижі вертлугової западини ліворуч, закритого перелому голівки лівого стегна, закритого перелому ості підвздохвинної кістки ліворуч, двохлодижкового перелому правого гомілковостопного суглобу, забійної рани правого колінного суглобу, численні садна лівого колінного суглобу та правої гомілки, що за своїм характером відносяться до СЕРЕДНЬОГО ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), згідно п. 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення степеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6. Згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 6/10.1-147 від 22 лютого 2017 року вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: п. 12.7 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховує; дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух безпечно керувати ним». Порушення вимог п. 12.1. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_2 знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку настанням дорожньо-транспортної пригоди. Дії ОСОБА_2 , що виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому ОСОБА_1 середньої тяжкості тілесні ушкодження, кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Внаслідок отриманих травм ОСОБА_1 з 20.04.2017 року ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності міністерства охорони здоров`я України» встановлено II групу інвалідності, яка залишена без змін після повторного огляду МСЕК у квітні 2018 року. На дату розгляду кримінальної справи у суді вимоги щодо відшкодування витрат на лікування судом були задоволені, проте через погіршення стану здоров`я лікування тривало. За період з 04.10.2017 проведено дві операції: 23.01.2018 року видалення металоконструкцій з малоберцової та в/берцової кісток правої гомілки; 19.04.2018 року «Артроскопія лівого колінного суглоба, парціальна резекція латерального меніска, резекція гіпертрофованої медіоінфрапателлярних складок, видалення неводного Косино-хрящового фрагмента області межмищелкового піднесення, часткова сіновектомія»; проведено 2 курси лікування в КЗ «Дніпропетровська обласна фізіотерапевтична лікарня «Солоний лиман». Крім зазначеного, було придбано засоби для пересування та їх комплектуючі, постійно приймаються ліки, купуються необхідні медичні препарати для полегшення стану суглобів під час ходьби. На дату подачі позовної заяви підтверджені витрати, які поніс ОСОБА_1 на своє лікування (після винесеного вироку суду) становлять 30 318,72 грн. На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 30 318,72 грн. (а.с.1-4,38).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої злочином - відмовлено (а.с.65-68).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.72-75).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , 22 грудня 2016 року близько 08 годині 30 хвилин керуючи автомобілем «Хюндай Акцент» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась по вул. Набережній Заводській з боку вул. Ударників в напрямку Кайдацького мосту в Новокодацькому районі міста Дніпро. Під час свого руху, ОСОБА_2 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не обрала таку швидкість руху керованого нею автомобіля за якої вона мала би можливість виконувати всі необхідні дії по керуванню автомобіля, в наслідок чого виїхала на зустрічну смугу руху, де скоїла зіткнення з автомобілем «Деу Ланос» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , що рухався в зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Деу Ланос» ОСОБА_1 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 571 е від 27 лютого 2017 року спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, садна та синця верхньої повіки ліворуч, садна лобно-скроневої області ліворуч, закритого уламкового перелому крижі вертлугової западини ліворуч, закритого перелому голівки лівого стегна, закритого перелому ості підвздохвинної кістки ліворуч, двохлодижкового перелому правого гомілковостопного суглобу, забійної рани правого колінного суглобу, численні садна лівого колінного суглобу та правої гомілки, що за своїм характером відносяться до СЕРЕДНЬОГО ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), згідно п. 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення степеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6.
На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім» в межах ліміту: за заподіяну шкоду життю і здоров`ю у сумі 200 000 гривень на одного потерпілого та за заподіяну шкоду майну у сумі 100 000 гривень.
Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. З ПрАТ «Київський страховий дім» на користь ОСОБА_1 стягнуто: 89 548,15 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 25 925,67 грн. в рахунок відшкодування витрат на лікування, 28 800 гривень в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності (а.с. 5-9).
Внаслідок отриманих травм ОСОБА_1 встановлено II групу інвалідності (а.с. 21).
Також судом інстанції встановлено, що за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року страховою компанією ПрАТ «Київський страховий дім» ОСОБА_1 було відшкодовано витрати на лікування 25 925,67 грн. в повному обсязі.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 22 грудня 2016 року, стан здоров`я потерпілого погіршився та ОСОБА_1 продовжив лікування.
23 січня 2018 року ОСОБА_1 проведено операцію з видалення металоконструкцій з малоберцової та в/берцової кісток правої гомілки, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хвороби № 475 (а.с. 10).
19 квітня 2018 року ОСОБА_1 проведено операцію «Артроскопія лівого колінного суглоба, парціальна резекція латерального меніска, резекція гіпертрофованої медіоінфрапателлярних складок, видалення неводного Косино-хрящового фрагмента області межмищелкового піднесення, часткова сіновектомія», що підтверджується епікризом з історії хвороби № 3204 (а.с. 11).
Також, ОСОБА_1 проведено 2 курси лікування в КЗ «Дніпропетровська обласна фізіотерапевтична лікарня «Солоний лиман» з 21 вересня 2017 року по 11 жовтня 2017 року (а.с. 12) та з 19 лютого 2018 року по 13 березня 2018 року (а.с. 13).
ОСОБА_1 було придбано засоби для пересування та їх комплектуючі, а також медичні препарати, що підтверджується квитанціями (а.с. 14-20, 39-40).
Витрати на подальше лікування, які поніс ОСОБА_1 становлять 30 318,72 грн., з заявою щодо виплати страхового відшкодування витрат на подальше лікування, з наданням необхідних доказів, до ПрАТ «Київський страховий дім» позивач не звертався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги, заявлені до відповідача є не доведеними та не обґрунтованими.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.
Так, частинами першою, другою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частини друга, п`ята статті 1187 ЦК України).
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань визначають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Відповідно до статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровою та/або майну потерпілого.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Обов`язок страховика при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк встановлено також пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування».
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно п. 1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик здійснює виплату страхового відшкодування протягом 90 днів з дня отримання заяви про виплату страхового відшкодування.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Велика Палата Верховного Суду у постанові у праві № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 4 липня 2018 року дійшла наступного висновку: у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового врахування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з полісом цивільно-правової відповідальності, відповідальність ОСОБА_2 , застрахованої в ПрАТ «Київський страховий дім», визначено ліміт за заподіяну шкоду життю і здоров`ю у сумі 200 000 гривень, фактично сплачено ОСОБА_1 суму 25 925,67 грн., тобто ліміт страхового відшкодування не вичерпано.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріальна шкода, заподіяна подальшим лікуванням позивача підлягає відшкодуванню страховиком та ОСОБА_1 не позбавлений права звернення до ПрАТ «Київський страховий дім» з заявою щодо виплати страхового відшкодування витрат на подальше лікування в межах ліміту страхового відшкодування.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на рішення ВСУ у справі №6-2808цс15-ц в якому висловлено правову позицію, яка за своєю природою тотожна правовій позиції у справі 6-2587цс15 від 23.12.2015 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вона втратила свою силу у зв`язку з тим, що Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року відступив від правової позиції, висловленої у справі 6-2587цс15 від 23.12.2015 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: