ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4102/19                                                    Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Аверкова В.В.,                                                                                                                                                         Суддя-доповідач Кобаль М.І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Костюк Л.О.,
при секретарі                                   Горяіновій Н.В.
за участю:
представника позивача:             Михайлюк С.І.
представника відповідача:         Гавриленко О.М.
третьої особи:                               Бочів Т.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року в справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» до Міністерства фінансів України, третя особа: Державна фіскальна служба України про визнання протиправним правового акта, та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
Акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго» (далі по тексту - позивач, АТ «Облтеплокомуненерго») звернулося до суду з адміністративним позовом до Міністерства фінансів України (далі по тексту - відповідач) в якому просило визнати протиправним та нечинним абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1204 від 28 грудня 2015 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за №124/28254.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28.12.2015 року наказом Міністерства фінансів України № 1204 затверджено Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (далі по тексту - Порядок №1204). 
22.01.2016 року Порядок №1204 зареєстровано у Міністерстві юстиції України за №124/28254. 
Відповідно до абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 у випадках, зазначених у пункті 1 цього розділу, відповідний структурний підрозділ контролюючого органу складає податкове повідомлення-рішення за такими формами: «Н» - за порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, встановлених статтею 201    Кодексу (додаток 13).
Вважаючи протиправним абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204, який не відповідає формулюванням, використаним у Податковому кодексі України, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено у межах спірних правовідносин факту порушення абзацом 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 його суб`єктивних прав, свобод, інтересу, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до частини третьої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.    
За приписами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється, у тому числі, на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів).
Так, предметом оскарження у даній справі є абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204, який встановлює, що контролюючі органи складають податкове повідомлення-рішення форми «Н» у випадку встановлення порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, крім іншого, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
У постанові Верховного Суду від 19.12.2019 року у справі № 826/6102/18 зазначено, що звертаючись до суду з позовом про оскарження нормативно-правового акту, позивач має обґрунтувати не лише зміст позовних вимог, а і факт порушення цим актом його суб`єктивних прав, свобод, інтересу.
Отже, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. 
У даному випадку, АТ «Облтеплокомуненерго», обґрунтовуючи наявність права звернення до суду з цим позовом, вказує, що ГУ ДФС у Чернігівській області прийнято податкові повідомлення-рішення форми «Н» № 00001201400 та № 0024535305 від 23 квітня 2019 року, якими до позивача застосовано санкції. 
Як вбачається зі змісту оскаржуваного позивачем абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204, останній, фактично, встановлює за якою саме формою контролюючим органом приймається податкове повідомлення-рішення у випадку встановлення порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Відповідно ст. 201 ПК України, крім іншого, закріплює обов`язок платника податку зареєструвати податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений термін, а стаття 120-1 Податкового кодексу України - розмір штрафів, які застосовуються до платника податків у випадку порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. 
Тобто, абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 встановлює виключно зовнішній вигляд (типову форму) індивідуального правового акта, який приймається внаслідок застосування контролюючим органом ст. 120-1, 201 Податкового кодексу України. Використання контролюючим органом типової форми при прийняття індивідуального рішення не може вважатись її застосуванням до позивача.
З огляду на вказані обставини, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що нормативно-правовим актом, який застосовується контролюючими органами під час прийняття податкових повідомлень-рішень за формою «Н» є саме Податковий кодекс України (ст. 201, 1201), а не абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204.
Разом з тим, наявність типової форми акта індивідуальної дії не може сама по собі порушувати права та законні інтереси позивача. 
Крім того, як убачається зі змісту оскаржуваного абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 1204, його положення стосуються діяльності контролюючих органів, які мають право приймати податкові повідомлення-рішення форми «Н». 
Вказана норма породжує права й обов`язки тільки суб`єкта, якому вона адресована, разом з тим, позивач до кола таких суб`єктів не належить.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №9901/331/19.
Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 не породжує для Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» жодних прав та обов`язків, що відповідно не надає йому права на захист, а саме - права на звернення до суду із цим адміністративним позовом.
Даний позов не стосується оскарження конкретних індивідуальних актів контролюючих органів, які могли б впливати на грошові зобов`язання позивача.
Відповідно до частини 2 статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
У даному випадку, позивач не ідентифікував жодне соціальне благо, користуватися яким йому перешкоджає оскаржуваний абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204.
Крім того, позивач не довів наявність легітимних очікувань певних дій щодо нього з боку контролюючих органів з огляду на положення абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204. 
Так, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року у справі №620/1221/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року, визнано протиправним та скасовано, крім інших, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернігівській області №0024535305 від 23 квітня 2019 року. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі №620/2601/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернігівській області №00001201400 від 23 квітня 2019 року.
Варто звернути увагу на те, що у мотивувальній частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі №620/2601/19 зазначено: "…податковим органом було використано бланк податкового повідомлення рішення, який не відповідає додатку 13 до Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень рішень платника податків…". 
Вказане повторно підтверджує, що у спірних правовідносинах до позивача не застосовувалися положення абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204.
Отже, судове рішення про визнання протиправним та нечинним абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 жодним чином не вплине на можливість захисту прав позивача при оскарженні податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Чернігівській області прийнято податкові повідомлення-рішення форми «Н» №00001201400 та №0024535305 від 23 квітня 2019 року.
Згідно з ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси
Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.
При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішенням суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних позовних вимог можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення протиправно породжує, змінює або припиняє права та обов`язки саме позивача у сфері публічно-правових відносин.
Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо рішення суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Інших аргументованих доводів і доказів, які б свідчили про порушення податковим органом вимог чинного законодавства, позивач суду не надав, у зв`язку з чим та з огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про помилковість доводів позивача.
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
     
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                              Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 22.06.2020 року