ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4021/20 Справа № 212/9550/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/9550/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.
суддів -                        Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні  у порядку  ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України  без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року, яке ухвалене суддею Чайкіним І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 січня 2020 року,-
ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним виробничої травми, що потягло за собою втрату професійної працездатності. Висновком МСЕК у 2013 році йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 65 % з 01 квітня 2013 року по 01 травня 2014 року та визнано особою з інвалідністю другої групи. При повторному переогляді, 09 квітня 2014 року позивачу було зменшено відсоток втрати професійної працездатності до 50% та визнано особою з інвалідності третьої групи, з наступним переоглядом 01 квітня 2015 року. При наступних переоглядах у 2016-2019 роках відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності не змінювались. Висновком МСЕК 03 квітня 2019 року, при повторному переогляді, позивачу було встановлено відсоток втрати професійної працездатності 50% на визнано особою з інвалідності третьої групи, з наступним переоглядом 01 квітня 2021 року. Просив суд: стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 186 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 січня 2020  року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судовий збір у розмірі 800,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на його користь, просить збільшити її розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. Так, як наслідок трудового каліцтва та значної втрати професійної працездатності, позивач не має змоги вести звичне життя. Судом першої інстанції не враховано, що кожен має право на належні, безпечні умови праці. Та обставина, що в акті про нещасний випадок не зазначено вини підприємства роботодавця, не може бути підставою для часткового задоволення позову. 
В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, на необґрунтованість рішення та на його незаконність. Зазначає, що судом не було враховано тієї обставини, що нещасний випадок стався внаслідок порушення позивачем вимог законодавства про охорону праці, тому покладення на відповідача обов`язку відшкодовування моральної шкоди суперечить законодавству. Крім того, наголошує на тому, що розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції не обґрунтовано, в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, є необґрунтованим та не відповідає сталій судові практиці при розгляді аналогічних справ. 
Відзиви на апеляційні скарги не подані.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працював з 13 вересня 2010 року по 01 квітня 2013 року та з 19 листопада 2014 року по 06 березня 2019 року слюсарем черговим та з ремонту устаткування ремонтно-механічного заводу Сервісного управління з ремонту та монтажу шахтного обладнання дільниця № 1 ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат (а.с.2428).
17.12.2012 року з  ОСОБА_1  стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, внаслідок якого він отримав виробничу травму, а саме: «Закритий косий перелом середньої третини лівого плеча зі зміщенням. Відкритий 2-В тип осколковий перелом обох кісток лівого передпліччя зі зміщенням. Шок 1 ступеня». Обставини, за яких стався нещасний випадок встановлені та досліджені комісією, викладені в Розділі 6 Акту № 4 за формою Н-1 від 19.12.2012 року про нещасний випадок. (а.с. 5-9). 
Пунктом 10 цього Акту особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці визнано позивача ОСОБА_1 , який виконував роботи не передбачені нарядом та порушив п.3.1.1. «Інструкції №4 з охорони праці для слюсаря чергового та з ремонту устаткування», порушив правила безпеки при виконанні свердлильних робіт п.4.5.1 «Правил безпечної роботи з інструментом і пристосуваннями» та ст.14 Закону України «Про охорону праці» (а.с.5-9).
Висновком МСЕК (довідка Серії АБ № 0005034) від 03 квітня 2013 року ОСОБА_1 первинно встановлено 65 % втрати професійної працездатності та визнано людиною з інвалідністю другої групи за трудовим каліцтвом з 01 квітня 2013 року по 01 травня 2014 року, наступна дата переогляду 01 квітня 2014 року (а.с.57,57- зворот).
Висновком МСЕК (довідка Серії АБ № 0005384) від 09.04.2014 року ОСОБА_1 при повторному огляді встановлено 50% втрати професійної працездатності та визнано людиною з інвалідністю третьої групи за трудовим каліцтвом з 01 травня 2014 року до 01 травня 2015 року з наступним переоглядом 01 квітня 2015 року. (а.с.57,57- зворот).
Висновком МСЕК (довідка Серії 12 ААА № 055390) від 03.04.2019 року ОСОБА_1 при повторному огляді встановлено 50% втрати професійної працездатності та визнано людиною з інвалідністю третьої групи за трудовим каліцтвом з 01 травня 2019 року до 01 травня 2021 року з наступним переоглядом 01 квітня 2021 року. (а.с.10).
Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки травму отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язано з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Доводи відповідача про те, що травмування позивача відбулося саме внаслідок його дій та щодо відсутності правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, безпідставні, оскільки нещасний випадок з позивачем стався під час виконання ним трудових обов`язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманої травми, відсоток втрати позивачем професійної працездатності у розмірі 50%, стан здоров`я потерпілого, визнання його особою з інвалідністю третьої групи, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, у зв`язку з отриманою травмою він постійно відчуває психологічний дискомфорт, фізичний біль, незважаючи на постійні курси лікування, які дають тимчасове полегшення його стану.
У зв`язку з чим доводи апеляційних скарг, як позивача так і представника відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними.
Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з виробничою травмою встановлений в судовому засіданні. Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з виробничою травмою, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває незручності в зв`язку з травмою плеча та передпліччя. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у його здоров`ї, що підтверджується численними виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, в яких зафіксований стійкий дистабілізаційний стан його здоров`я, внаслідок чого переносить моральні страждання.
Аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Доводи, викладені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України   оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374,  375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»- залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 01 квітня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: