ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2815/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 квітня 2020 року                                                                                    м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т., 
секретаря                                                  Суркової Д.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку, за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, апелянт) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент звільнення 26 червня 2019 року, розрахунок з ним в повній мірі відповідачем здійснений не був, а саме не було виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно. Остаточній розрахунок здійснено 23 серпня 2019 року шляхом перерахування ВЧ НОМЕР_1 грошових коштів на картковий рахунок. Оскільки остаточний розрахунок був здійснений 23 серпня 2019 року, то відповідно до положень статей      116, 117 Кодексу законів про працю України, на думку позивача, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що оскільки спеціальним законом порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не визначений, то слід застосовувати норми   Кодексу законів про працю України. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року позов задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію   статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Також судом не враховано, що військова частина вжила всіх можливих заходів для своєчасної виплати позивачеві грошової компенсації за не отримане речове майно. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду – скасувати в частині, з таких підстав.
Судом установлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 13 червня 2019 року № 137 позивач звільнений з військової служби у запас та з 26 червня 2019 року виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
У день звільнення позивач був письмово повідомлений про нараховані суми, належні при звільненні, до виплати зазначених сум.
Остаточний розрахунок при звільненні – виплату грошової компенсації за не отримане речове майно у сумі 34108,31 грн. відповідач здійснив 23 серпня 2019 року.
Уважаючи несвоєчасність такого розрахунку протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.   Отже, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства. Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується виключення позивача зі списків особового складу військової частини – 26 червня 2019 року та проведення остаточного розрахунку з ним лише 23 серпня 2019 року, відповідачем порушено приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України      в частині строків виплати позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно у сумі 34108,31 грн. Також зазначено, що у даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу військової частини без проведення остаточного з ним розрахунку. При   цьому, письмової згоди на такі дії позивач не давав, що не спростовується відповідачем.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України   обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до   статті 17 Конституції України   держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені      Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ   (далі – Закон України № 2011-ХІІ).
Відповідно до   статті 1 цього Закону   соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України №2011-ХІІ   у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом   пільги, гарантії та компенсації.
Частинами 1 та 2 статті 9 названого Закону      установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини 1 статті 91 Закону України №2011-ХІІ   речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзаца 1 пункта 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого      постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178      (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядка №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідно до пункта 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого      указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008      після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. 
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за не отримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.
Відповідно до      статті 116 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП)      при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено      статтею 117 КЗпП, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в      статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми      Кодексу законів про працю України      підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях      116, 117 КЗпП      норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про можливість застосування норм статей 116 та 177 КЗпП      як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні передбачений у   статті 117 КЗпП.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку. При   цьому, письмової згоди на такі дії позивач не давав, що не спростовується відповідачем.
Посилання відповідача на те, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаний факт не впливає на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні по день фактичного розрахунку.
Так, передбачена      статтею 117 КЗпП      відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому посилання апелянта на те, що вказана допомога не є складовою грошового забезпечення - не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.
Також, необґрунтованим є посилання відповідача на приписи      Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ, оскільки позивачем не було заявлено вимог щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а спірні правовідносини виникли з приводу відповідальності Військової частини НОМЕР_1 за затримку розрахунку при звільненні.
За такого правового регулювання та обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Тим часом, перевіряючи правильність суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутої судом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог   постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»   (далі – Порядок №100).
Пунктом 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, згідно довідки від 05 вересня 2019 року грошове забезпечення позивача за останні два повних місяця роботи (квітень, травень 2019 року) складає 30735,94 грн, отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 503,87 грн. (30735,94      грн. / 61 (кількість робочих днів)).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що сума середньомісячного заробітку, яку належить присудити позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку, складає 20154,80 грн (503,87 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення) х на 40 (кількість робочих днів затримки)).
Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України   підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи в частині стягнення з відповідача 9069,66 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. 
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року скасувати в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 9069,66 грн.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 у цій  частині відмовити.
У решті рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька