Ухвала
Іменем України    
    
25 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 569/10128/13-ц
провадження № 61-3469ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., у справі за позовом акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Бісмут ЛТД», товариства з обмеженою відповідальністю «Ліоніс», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2018 року акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») звернулося до суду із заявою, у якій просило видати дублікат виконавчого листа по цивільній справі № 569/10128/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 315 512 швейцарських франки 10 сантимів, що за курсом НБУ станом на 17 травень 2013 року становить 2 612 274,23 грн та судових витрат по справі у розмірі 3 441 грн.
Заява мотивована тим, що 17 серпня 2015 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до Рівненського МВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 569/10128/13-ц, виданого на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2014 року, яким позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 , ТОВ «Бісмут ЛТД», ТОВ «Ліоніс», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , солідарно, на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 315 512 швейцарських франків 10 сантимів, що за курсом НБУ станом на 17 травня 2013 року становить 2 612 274,23 грн. На адресу банку відповідна постанова про відкриття виконавчого провадження не надходила. У зв`язку з цим, представниками банку неодноразово 04 квітня 2016 року, 02 червня 2016 року, 20 жовтня 2017 року направлялися до Рівненського МВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області заяви про скерування даної постанови, однак відповіді на ці заяви на адресу банку не надходили. У зв`язку із чим вважає, що оригінал виконавчого листа було втрачено.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року у задоволенні заяви АТ «УкрСиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа відмовлено.  
Ухвала суду мотивована тим, що АТ «УкрСиббанк» звернулося із заявою про видачу дублікату виконавчого листа після закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року скасовано, заяву АТ «УкрСиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа задоволено. Видано дублікат виконавчого листа № 569/10128/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 315 512 швейцарських франки 10 сантимів, що за курсом НБУ станом на 17 травня 2013 року становить 2 612 274,23 грн та судових витрат у розмірі 3 441 грн на виконання заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2014 року про стягнення з  ОСОБА_3 , ТОВ «Бісмут ЛТД», ТОВ «Ліоніс», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , солідарно, на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 315 512 швейцарських франків 10 сантимів, що за курсом НБУ станом на 17 травня 2013 року становить 2 612 274,23 грн у цивільній справі № 569/10128/13-ц.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що АТ «УкрСиббанк»  звернулося до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у встановлений законом строк, а сам виконавчий документ втрачений.
ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 20 лютого 2020 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року. Посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 28 лютого 2020 року указані недоліки було усунуто.
Касаційна скарга мотивована тим, що матеріалами справи не встановлено факт втрати виконавчого листа на підставі належних і допустимих доказів, висновки суду апеляційної інстанції про видачу дубліката виконавчого листа зроблені з порушенням процесуального права. Суд не надав належної оцінки та не перевірив відсутність будь-яких доказів подання банком заяви про відкриття провадження у 2015 році.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
У відповідності до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, вкрадено, знищено або істотно пошкоджено.
При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен подати докази на підтвердження втрати виконавчого листа, а суд має перевірити, чи не було виконано рішення суду на підставі якого його видано та чи не втратило судове рішення законної сили.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на час розгляду справи заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2014 року, виконавчий лист по цивільній справі № 569/10128/13-ц передано на примусове виконання до Рівненського МВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області. 24 грудня 2014 року виконавче провадження № 960/9 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості закрито на підставі пункту восьмого статті 26 Закону України «Про виконавче провадження». 17 серпня 2015 року АТ «УкрСиббанк» повторно звернувся до Рівненського МВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 569/10128/13-ц, після повторного звернення від 17 серпня 2015 року до Рівненського МВ ДВС ГТУЮ виконавчого листа № 569/10128/13-ц для примусового стягнення, банк направляв до виконавчої служби заяви від 04 квітня 2016 року, 10 травня 2016 року та 02 червня 2016 року з вимогою направити постанову про відкриття виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 та проінформувати про хід даного виконавчого провадження. Звернення Банку свідчать про невтрачений інтерес до виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2014 року. А відсутність інформації, яку виконавча служба зобов`язана була надати стягувачу на письмові звернення, позбавила останнього можливості передбачити ризик втрати виконавчого листа або пропущення строку звернення стягнення до виконання.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі              № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зазначено, що «якщо строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дублікату втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви». 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 рокуу справі за позовом акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю «Бісмут ЛТД», товариства з обмеженою відповідальністю «Ліоніс», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                             І. О. Дундар 
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков 
 
                                                                                               В. І. Крат