Номер провадження: 22-ц/813/1255/20 
Номер справи місцевого суду: 495/1350/17
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого - Громіка Р.Д.,
суддів - Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ житлового будинку в натурі, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі майна, що є об`єктом спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_2 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської область з позовом до ОСОБА_1 , про  виділ житлового будинку в натурі, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, уточнивши свої позовні вимоги 25.05.2018 року остаточно просить суд: виділити ОСОБА_2 у власність відповідно до другого варіанту поділу експертизи, як першому співвласнику 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ. «А» житлового будинку в складі приміщень: частина 1-1 коридору площею 6, 6 м.2; 1-2 житлова площею 27,0 м.2; 1-3 - кухні площею 19, 7 м.2; 1-4  - ванної площею 6,1 м.2; 1-5  - туалету площею 1,4 м.2; 1-6  - котельнею площею 3, 0 м.2; літ. «Б»- гаражу, площею 29,01 м.2; літ «В»  - майстерні площею 29, 01 м.2; літ. «Г»  - сараю площею 10, 26 м. 2; літ. «г» - навісу площею 29, 84 м.2; літ. «Д» - літньої кухні площею 16,61 м.2; №2 - хвіртки; частина огорожі №3 площею 15, 48 м.2; загальною площею по літ. «А» - 63,8 м.2, що складає 49/100 фактичної частки, менше ідеальної частки на 8 032 грн. в ринкових цінах.  Виділити ОСОБА_1 у власність відповідно до другого варіанту експертизи, як другому співвласнику 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ. «А» - житлового будинку в складі приміщень: частина 1-1 коридору площею 18,8 м.2; 1-7 житлова площею 13,3 м.2; 1-8 житлова площею 10,4 м.2; 1-9 житлова площею 14, 0 м.2; літ. «а» підвал в складі приміщень; І  - підвалу площею 32, 4 м.2; II вхід в підвал площею 5, 6 м.2; літ «Є» душ площею 1,82 м.2; літ. «Ж» вбиральня; літ «З» навіс площею 58, 42 м.2; літ «І» сарай площею 20, 83 м.2; №1 ворота; частина огорожі №3 площею 15,48 м.2; № 4 цистерна загальною площею по літ. «А» - 56,5 м.2, що складає 51/100 фактичної частки, більше ідеальної частки на 8 032 грн. в ринкових цінах.
Виділити їй в особисте користування відповідно до другого варіанту експертизи, як першому співвласнику 1/2 частину земельної ділянки № 1-1 площею 625 м.2 (0,0625 га.) та з земельної ділянки надлишку загальною площею 546 м.2 (0,0546 га,) виділити їй в особисте користування земельну ділянку № 1-2 площею 273 м.2 (0.0273 га.), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Виділити ОСОБА_1 в особисте користування відповідно до другого варіанту експертизи, як другому співвласнику 1/2 частину земельної ділянки № 2-1 площею 625 м.2 (0,0625 га.) та з земельної ділянки надлишку загальною площею 546 м.2 (0,0546 га,) виділити їй в особисте користування земельну ділянку № 2-2 площею 273 м.2 (0.0273 га.), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що складається з літ. «А» житловий будинок в складі приміщень: частина 1-1 коридор площею 6,6 м.2; 1-2 житлова площею 27,0 м.2; 1-3 кухня площею 19,7 м.2; 1-4 ванна площею 6,1 м.2; туалет площею 1,4. м.2; 1-6 котельня площею 3,0 м.2; літ. «Б» - гараж площею 29,01 м.2; літ «В» майстерня площею 29,01 м.2; літ. «Г» сарай площею 10,26 м,2; літ. «г» навіс площею 29, 84 м.2; літ. «Д» літня кухня 16, 61 м.2; № 2 хвіртка; частина огорожі №3 площею 15, 48 м.2; загальною площею по літ. «А» - 63,8 м.2, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на її користь зменшену вартість ідеальної частки, що фактично складає 49/100 в житловому будинку АДРЕСА_1 в розмірі 8 032 (вісім тисяч тридцять дві) грн.; різницю вартості робіт по переплануванню приміщень в розмірі 7 045 (сім тисяч сорок) п`ять) грн., а всього 15 077 (п`ятнадцять тисяч сімдесят сім) грн.; стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені витрати на виготовлення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн., 5000 (п`ять тисяч) грн., та 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. та судовий збір в розмірі 640 грн. , а всього 9 640 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 15.12.1979 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.07.2015 року по справі № 495/3919/15-ц було розірвано.
Від шлюбу неповнолітніх дітей немає.
За період шлюбу ними було збудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га, що відповідно до свідоцтва про право власності від 30.07.2007 року належить на праві приватної власності відповідачу.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого майна та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна було відмовлено, проте рішенням апеляційного суду Одеської області від 12.05.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 в частині виділення у власність в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га - задоволено.  Цим же рішенням в зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна було відмовлено.
Касаційну скаргу відповідача на рішення апеляційного суду Одеської області від 12.05.2016 року рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.11.2016 року - відхилено.
Таким чином, відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області від 12.05.2016 року та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.11.2016 року, вона ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками по 1/2 частині вищевказаного житлового будинку, однак на теперішній час у спірному житловому будинку мешкає та незаконно користується 1/2 часткою будинку належною їй на праві приватної власності тільки відповідач зі своєю новою сім`єю, тому виникла необхідність виділу належної їй частки житлового будинку у її особисту приватну власність.
Рішенням виконавчого комітету Бритівської сільської ради № 271 від 14.10.1993 року, відповідачу надано у безкоштовну власність земельну ділянку площею 0,125 га в АДРЕСА_2 під будівництво та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель.
Щодо виділу в натурі земельної ділянки вона вважає, що такий виділ базується за тими ж принципами та методичними підходами, які застосовуються до поділу житлового будинку, за виключенням того правила, що у випадку виділу в натурі частки земельної ділянки, співвласнику якому вона виділяється, надається право саме на ту частину землі, на якій розташована відокремлена частина житлового будинку, що виділяється співвласнику.
Відповідач ОСОБА_1 , звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , про виділ в натурі майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, та уточнивши свої позовні вимоги 30.07.2018 року,  надавши  заяву про зменшення розміру зустрічних позовних вимог про виділ у натурі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, у якому остаточно просив суд: виділити йому у власність як першому співвласнику відповідно до ІІ варіанту запропонованого експертом поділу житлового будинку, та стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір у розмірі 1344,80 грн.
Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.05.2017 року, зустрічну позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ житлового будинку в натурі, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (т.1, а.с.81). 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ житлового будинку в натурі, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - задоволено частково; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю, ухвалите нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що у ОСОБА_1 відсутній на праві власності спірний будинок; немає туалету в будинку, який необхідний скаржнику як хворій людині.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції 21 травня 2019 року сторони у справі не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 01 червня 2020 року.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що дійсно з 15 грудня 1979 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.07.2015 року (т.1, а.с.20-21).
Відповідно до складеного 08 липня 2005 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа № 912), його власником є ОСОБА_1 (т.1, а.с. 8-12).
Згідно із Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.04.2007 року, житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію (т.1, а.с.13-16).
Розпорядженням Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №631/2007 від 07.05.2007р., затверджено акти державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту: житлового будинку з господарськими будівлями гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 (т.1, а.с.18)
30 травня 2007 року виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області винесено рішення № 56 «Про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 » (т.1 а.с.17).
30 липня 2007 року виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується оглянутими оригіналами архівних справ БТІ.
Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 80964996, вбачається, що ОСОБА_1 є власником (форма власності - приватна, частка 1/1) на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 30.05.2007 року житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 , а.с. 44-45).
Також, матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення №271 від 14.10.1993 року Бритівської сільської ради народних депутатів «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 », передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку розміром 0,125 га в АДРЕСА_2 під будівництво та обслуговування індивідуального житлового будинку та госп будівель із земель с. Бритівка гр. ОСОБА_1 (т.1, а.с.19).
У відповідності до довідки, виданої виконавчим комітетом Бритівської сільської ради №152 від 20.03.2017р. повідомлено, що у зв`язку з упорядкуванням адресного господарства Бритівської сільської ради, житловий будинок АДРЕСА_2 відповідає теперішньому АДРЕСА_1 (т.1 , а.с.61).

Таким чином, житловий будинок АДРЕСА_1 дійсно зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , а земельна ділянка, розміром 0,125 га в АДРЕСА_2 , надана під будівництво та обслуговування індивідуального житлового будинку та госпбудівель - знаходиться у його користуванні.
Позивач у своєму позові зазначає, що у період шлюбу з ОСОБА_1 вони разом збудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га, а тому він є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач в добровільному порядку відмовляється його розподілити.
Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна, що є загальною спільною власністю подружжя - відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності та визнання житлового будинку особистою приватною власністю - відмовлено (т.1, а.с.22-27).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2016 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 30 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні вимог основного позову про виділення в порядку поділу спільного майна подружжя у власність 1/2 частини житлового будинку та відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання права власності на жилий будинок - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про визнання права власності на жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з підстав викладених у мотивувальній частині рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині вимог про виділення в порядку поділу спільного майна подружжя у власність 1/2 частини жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 задоволено. Виділено у власність ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя 1/2 частину жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині заявлених вимог за основним та зустрічним позовом рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2016 року - залишено без змін. /т1.28-34/.
Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.11.2016 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено. Рішення апеляційного суду Одеської області від 12.05.2016 року - залишено без змін (т.1, а.с.36-37).
Таким чином, жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі вказаних вище рішень був поділений між подружжям, як спільна сумісна власність та виділено у власність ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя 1/2 частину жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Проте, позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_1 не визнає право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку, мешкає у зазначеному будинку один зі своєю новою сім`єю, тим самим порушуючи право власності позивача на 1/2 частину спірного житлового будинку, а тому необхідно виділити у власність їй 1/2 частину жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Задля повного та об`єктивного розгляду справи, 13 червня 2017 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено ухвалу про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Призначено по цивільній справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:
1) визначити дійсну вартість житлового будинку, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 2 ) визначити варіанти поділу житлового будинку по 1/2 частині кожному із співвласників з підготуванням у необхідних випадках пропозицій щодо переобладнання об`єкта, залишення їх частин у спільній власності з визначенням грошової компенсації власнику, частка якого в натурі після поділу стала меншою за ідеальну, а також з урахуванням можливості нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, можливість проходу з вулиці на подвір`я, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ?
Відповідно до поділу житлового будинку, визначити можливі варіанти користування земельною ділянкою, та поставити такі питання:
3) чи можливо з технічної точки зору визначити користування по 1/2 частині кожному земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням ідеальних часток співвласників житлового будинку, якщо так, то вказати можливі варіанти користування, якщо ні, то вказати які можливі варіанти з незначним відступом від ідеальних часток з та вказати всі можливі варіанти користування земельною ділянкою? Якщо потрібно, то вказати які необхідно провести роботи по переобладнанню будинку та господарських будівель і споруд для можливого визначення варіантів поділу земельної ділянки?
28 березня 2018 року до суду надійшов висновок експерта №14/06 судової будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи, складений 14.03.2018 року, згідно якого на розгляд суду надані два можливі варіанти поділу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з відхиленням від ідеальних часток співвласників по 1/2 частки.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч.1 ст. 356 ЦК України, є спільною частковою власністю.
Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.
Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».
Порядок проведення таких робіт та розрахунок часток визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18 червня 2007 року № 55.
Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).
У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 03 квітня 2013 року, справа № 6-12цс13.
Як встановлено в ході судового розгляду справи у суді першої інстанції, існує технічна можливість поділу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з відхиленням від ідеальних часток співвласників та при проведенні ремонтно-будівельних робіт по переобладнанню та переплануванню його приміщень. Позивач ОСОБА_2 просила суд виділити їй у власність відповідно до другого варіанту поділу експертизи, як першому співвласнику 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Так само просив і відповідач ОСОБА_1 .
Позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що за період шлюбу з відповідачем вона вела підприємницьку діяльність з технічного обслуговування та ремонту автомобілів за замовленням населення, при цьому сплачувала на користь держави податки, надавала робочі місця населенню. Вказувала, що у свідоцтві про державну реєстрацію фізичної особи підприємця, два повідомлення з Фонду соціального страхування від нещасних випадків та трудовий договір № 103, де чітко зазначено, що місце роботи, посада (для фізичної особи, яка використовує найману працю, пов`язану з наданням послуг населенню) - приватний підприємець у АДРЕСА_2 (на той час ще №3 не було змінено на №5). Позивач зазначала, що на теперішній час у неї немає можливості відновити свою підприємницьку діяльність, оскільки відповідач зі своєю сім`єю займає весь житловий будинок, господарські споруди та майстерню, чим перешкоджає їй користуватись належним на законних правах позивачу майном. Оскільки у другому варіанті І співвласнику передбачається виділення, окрім іншого, майстерні, просить саме у вказаному варіанті її позовні вимоги задовольнити. Окрім того, стверджує, що у відповідача є сім`я, що складається з 3 осіб, у складі якої є неповнолітня дитина, а тому доцільніше виділити відповідачу як ІІ співвласнику у запропонованому експертом варіанті поділу, оскільки саме цей варіант передбачає 3 житлові кімнати.
Відповідач же не погоджуючись з вказаними твердженнями, виклав свою позицію у заяві про зменшення розміру зустрічних позовних вимог від 30 липня 2018 року, де вказав, що він переніс серію інсультів, та йому необхідні відповідні побутові умови для лікування і проживання, в т.ч. кухня, туалет та інші підсобні приміщення.
Окрім того, вказує, що позивач неправомірно стверджує, що бажання відповідача отримати гараж і майстерню може позбавити її права на підприємницьку діяльність з технічного обслуговування та ремонту автомобілів за замовленням населення, оскільки вона могла та може цим займатись в давно побудованому відповідачем просторому автомобільному гаражі по вул. Соборній за місцем її проживання, вважає, що має право просити суд виділити йому у власність як першому співвласнику ІІ варіанту запропонованого експертом поділу житлового будинку.
Оскільки обидві сторони просять виділити їм як першому співвласнику ІІ варіанту запропонованого експертом поділу житлового будинку, то суд першої інстанції правильно вважав за необхідне дослідити усі життєві та необхідні обставини для кожної із сторін.
Позивач вказував на необхідність виділення їй вказаного варіанту з мотивів відновлення її підприємницької діяльності з технічного обслуговування та ремонту автомобілів за замовленням населення, відповідач же вказує на постінсультний стан свого здоров`я та необхідність забезпечення його такими побутовими умовами як туалет, кухня та інші підсобні приміщення.
Проте, суд першої інстанції вірно погоджується з твердженнями позивача, що у ІІ варіанті поділу житлового будинку ІІ співвласнику виділяється вбиральня та душ.
Більш того, вказаний варіант включає до складу три житлові кімнати. Життєво необхідні потреби сім`ї в такому разі не будуть порушені. Також, відповідач зазначив, що побудував просторий гараж по вул. Соборній , яким наразі користується позивач, проте жодних доказів у підтвердження вказаного не надав.
Таким чином, у зв`язку із неможливістю порушення прав жодної із сторін, враховуючи інтереси позивача щодо відновлення її підприємницької діяльності з технічного обслуговування та ремонту автомобілів за замовленням населення, прийнявши до уваги, що сім`я відповідача у разі задоволення позовних вимог щодо виділення позивачу 1/2 частини житлового будинку як І співвласнику ІІ варіанту поділу, запропонованого експертом буде забезпечена необхідними для життєвих потреб побутовими умовами, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ житлового будинку в натурі, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у вказаній частині, та як наслідок відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі майна, що є об`єктом спільної сумісної власності в повному обсязі.
Стосовно вимог позивача щодо виділу їй частини земельної ділянки, суд приходить до наступного.
Так, у відповідності до листа від 10.07.2017р. №0-15-0.172-1261/124-17 з міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському, згідно даних Державного земельного кадастру земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 не сформована та станом на 10.07.2017 року до Державного фонду документації із землеустрою будь-яка документація із землеустрою щодо даної земельної ділянки розробником документації не передавалась (т.1, а.с. 114)
У відповідності до листа №488/1 від 17 липня 2017 року, Бритівка сільська рада повідомила, що сільською радою не приймались рішення про затвердження технічної документації на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 , а.с.117).
Таким чином, та на підставі рішення №271 від 14 жовтня 1993 року Бритівської сільської ради народних депутатів «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 » вказана земельна ділянка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 .
Згідно із частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (далі - Кодекс) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Статтею 121 Кодексу передбачено, що громадяни України мають право на безкоштовну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.
Відповідно до частин першої та другої статті 118 Кодексу, рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
У відповідності до ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам.
У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку.
Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.
Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.
Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Відповідно до ч. 9 статті 79-1 ЗК, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Згідно з ч.1 статті 79-1 ЗК, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Відповідно до ч. 10 статті 79-1 ЗК, державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (далі ДЗК).
Аналізуючи вищевказані норми можна дійти висновку, що для виділу земельної ділянки необхідно щоб: 1. Земельна ділянка була сформована та Державна реєстрація земельної ділянки була проведена в ДЗК. 2. Відомості про земельну ділянку мають міститись в ДЗК. 3. Речові права на земельну ділянку, в нашому випадку право власності, має бути зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (ДРРП).
Відповідно до ч. 10 ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр» - Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок.
Згідно до ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державний земельний кадастр», у разі поділу або об`єднання земельних ділянок запис про державну реєстрацію земельної ділянки та кадастровий номер земельної ділянки скасовуються, а Поземельна книга на таку земельну ділянку закривається.
У висновку експерта №14/06 судової будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи, складеного 14 березня 2018 року запропоновані декілька варіантів порядку користування спірною земельною ділянкою, проте позивач просить виділити їй 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у особисте користування, що суперечить нормам наведеного вище чинного законодавства.
За таких обставин, оскільки позивачем заявлені вимоги саме щодо виділу земельної ділянки, яка не перебуває у власності відповідача, щодо якої не вирішений спір щодо її поділу по 1/2 частині кожній із сторін, та враховуючи те, що позивач не просить визначити порядок користування земельної ділянкою, а саме виділити їй 1/2 частину спірної земельної ділянки, то за вказаних умов, дані вимоги задоволені бути не можуть.
Таким чином, враховуючи те, що у судовому засіданні знайшло своє підтвердження технічно можливий варіант поділу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з відхиленням від ідеальних часток співвласників по 1/2 частки, прийнявши до уваги те, що найдоцільніше, з врахування інтересів кожної із сторін виділити позивачу у власність відповідно до ІІ варіанту експертизи, як першому співвласнику 1/2 частину вказаного будинку, що менше ідеальної частки на 8032 грн- (669 349x51,2/100)-(669 349x1/2) в ринкових цінах, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вказаної суми підлягають задоволенню.
Проте, різниця вартості робіт по переплануванню приміщень має бути покладена на позивача, оскільки так само і відповідач має здійснити ремонтні роботи по переплануванню свого приміщення, та потрапляє у матеріальні збитки.
У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У відповідності до ч.1,3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Позивач вказувала, що необхідно стягнути з відповідача понесені нею витрати за проведення експертизи у розмірі 1500 грн., 5000 грн. та 2500 грн., натомість нею не надано жодного належного доказу, що підтверджують понесення нею витрат у такому розмірі.
Однак, судовий збір у розмірі 640 грн., сплачений ОСОБА_2 20 лютого 2017 року згідно квитанції № 133, підлягає стягненню з відповідача.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав. 
Щодо доводів апеляційної скарги, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом апеляційної інстанції зроблено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, відповідно до інформації з яких ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/1 частка власності будинку за адерсою: АДРЕСА_1 , а також на праві приватної власності 20/300 частинжитлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .
Таким чином, ОСОБА_1 є власником об`єктів нерухомого майна, які є предметом вказаних спірних правовідносин.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що оскаржуваним судовим рішення було вірно досліджено всі фактичні обставини справи, а саме: сімейний стан ОСОБА_1 (наявність родини з неповнолітними дітьми), стан здоров`я, а тому виділено більшу житлову площу та вбиральню замість туалету, що по суті є приміщеннями з однаковим призначенням.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 01 червня 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дрішлюк