У Х В А Л А 
19 березня 2020 року
м. Київ
справа № 463/7679/19
провадження № 61-2909 ск 20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,  Петрова Є. В., 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Четверта Львівська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Просив ухвалити рішення, яким встановити та підтвердити факт, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Заяву обґрунтовував тим, що Львівське БТІ не провело реєстрацію будинку на АДРЕСА_1 та первинну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на будинок за вказаною адресою у зв`язку з тим, що не був затверджений Акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію домоволодіння. За таких обставин спадкоємець ОСОБА_1 не може реалізувати своє право на спадкове нерухоме майно.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 січня                      2020 року, відмовлено у відкритті провадження у зв`язку із спором про право.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки у спірних правовідносинах існує спір про право, оскільки захист права позивача може відбуватись виключно у спосіб визнання права власності або, за відсутності спору про безпосереднє право на спадщину, оскарження відмови нотаріуса.
11 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга                          ОСОБА_1 на Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від                                    21 січня 2020 року, у якій скаржник просить скасувати ці судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строку для усунення недоліку, а саме скаржнику необхідно зазначити підстави касаційного оскарження судових рішень із посиланням на статтю 389 ЦПК України.
На виконання вимог ухвал, ОСОБА_1 подав уточнену касаційну скаргу.
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів попередньої інстанції були прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги статті 186, 293, 315 ЦПК України та незаконно постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження.
На думку скаржника, апеляційний суд необґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції у порушення норм статті 367 ЦПК України.
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку що спірний договір мав ознаки довічного утримання та є недійсним відповідно до статей 203, 229, 717 ЦК України.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та пункту                            9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення - у випадках, встановлених законом.
Згідно із частиною 1 статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік фактів, що мають юридичне значення та які встановлюються в судовому порядку передбачений у ч. ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України.
Відповідно до частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утримання; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного чи природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Згідно із статті 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду .
Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (зі змінами і доповненнями), у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчому судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
При цьому, у пункті 1 цієї постанови зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Встановлення відповідного юридичного факту, як зазначає і сам заявник, необхідне йому для подальшого вирішення питання щодо права на спадкове майно.
Колегія суддів погоджується з висновком суддів про те, що відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець вправі звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.
У разі коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.
За таких обставин, спір щодо спадкового майна, зокрема, встановлення факту належності спадкодавцеві такого, підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.
Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом України у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 369/4352/16-ц, підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.
Касаційна скарга не містить доказів, які б спростовували висновки судів попередніх інстанцій. Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції.
Доводи касаційної скарги спростовані рішенням суду першої інстанції, а тому вони є необґрунтованими, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд визнає касаційну скаргу необґрунтованою та відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня                  2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Четверта Львівська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              В. М. Сімоненко
 
                                                                                                             С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                             Є. В. Петров