П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/11351/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович І.Е.  
Суддя-доповідач -  Курко О. П.   

04 травня 2020 року
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Курка О. П. 
суддів:  Білої Л.М.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року  (м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання незаконним і скасування висновку, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України про  визнання незаконним і скасування висновку, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року позов задоволено частково, а саме: визнано протиправними і скасовано п. 14 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом від 19.08.2016 № 72, про відмову у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням йому з 09.04.2013 ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служи; зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату йому, у зв`язку із встановленням з 09.04.2013 ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням встановлених обставин справи та прийнятого судом рішення; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.
В  апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог і постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.  
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.     
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 30.06.1988 був звільнений з військової служби в запас.
При цьому, під час проходження військової служби в період з 25.02.1984 по 17.02.1986 ОСОБА_1 приймав участь в бойових діях в Республіці Афганістан, що підтверджується копією довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.07.2018 №60 (а.с.18).
Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця у протоколі від 09.04.2013 № 844 встановлено, що захворювання підполковника у відставці ОСОБА_1 : "Церебральний атеросклероз з ХПМК ІІ-ІІІ ст.ДЕП ІІ-ІІІ ст. з вестибуло-атактичним, астено-невротичним синдромами, когнітивними розладами, зниженням мне стичних функцій, з періодичними синкопальними станами ГХ ІІІ ст., кризовий перебіг, післяінфарктиний (04.12 р) та дифузний кардіосклероз. Атеросклероз коронарних артерій, аорти, стеноз устья аорти. Пароксизмальна форма мерехтливої аритмії, дилатація лівого передсердя, гіпертрофія лівого шлуночка. СН ІІ Б ст.", - що підтверджено військово-медичними та військово-обліковими документами, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні   в країнах, де велись бойові дії (а.с.19).
В подальшому, Житомирською обласною МСЕК №2 під час первинного огляду, що був проведений 19.04.2013, ОСОБА_1 з 09.04.2013 було встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, так, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №654628 від19.04.2013 (а.с.20).
У зв`язку із зазначеним, Новоград-Волинським міським управлінням праці та соціального захисту населення 22 квітня 2013 року було видано позивачу посвідчення інваліда війни ІІ групи - ветерана війни серії НОМЕР_1 (а.с.4).
З метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України через Новоград-Волинський об`єднаний міський військовий комісаріат із відповідною заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.
Однак, розглянувши заяву ОСОБА_1 , комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийняла рішення, оформлене протоколом від 02.08.2019 №97, про відмову у призначенні йому одноразової грошової допомоги (а.с.21).
Підставою для прийняття такого рішення стало те, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 04.04.2006 №3597-IV "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність йому встановлена до 01 січня 2014 року, тобто до дня набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". З огляду на що, відповідачем був зроблений висновок, що права на одержання одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 немає (а.с.21).
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з часткової доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон України №2232-ХІІІ).
Стаття 41 Закону України №2232-ХІІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачає, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та  резервістів  під  час  виконання  ними  обов`язків  служби   у військовому  резерві здійснюється в порядку і  на  умовах, встановлених Законом України "Про  соціальний  і  правовий  захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах визначені в Законі України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII).
У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-XII останній поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісті.
Статтею 12 Закону № 2011-XII визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з ст. 2 Закону № 2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Так, предметом спірних правовідносин у даному випадку є вимога позивача призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням  обов`язків військової служби.
Питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві врегульовано статтею 16 Закону № 2011-XII.
Частиною 2 статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції чинній до 01 січня 2014 року) було передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової  служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за  останньою посадою в порядку та на  умовах,  визначених  Кабінетом Міністрів України. 
Водночас, пунктом 1 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців" від 04.07.2012 №5040-VI (далі – Закон №5040-VI), було викладено в новій редакції статтю 16 Закону №2011-XII та доповнено вказаний Закон статтями 16-1, 16-2, 16-3 та 16-4.
Закон України "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців" від 04.07.2012 №5040-VІ набрав чинності з 01 січня 2014 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 статті 16 Закону №2011-XII (в редакції Закону від 04.07.2012 №5040-VІ, яка була чинною на момент звернення позивача за призначенням одноразової грошової допомоги) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною 2 статті 16 Закону №2011-XII (в редакції Закону від 04.07.2012 №5040-VІ, яка була чинною на момент звернення позивача за призначенням одноразової грошової допомоги) визначені обставини, які є підставою для виплати одноразової грошової допомоги.
Так, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-XII (в редакції Закону від 04.07.2012 №5040-VІ, яка була чинною на момент звернення позивача за призначенням одноразової грошової допомоги, із змінами, внесеними згідно із Законом № 1774-VIII від 06.12.2016) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Згідно з п. "б" ч. 1 ст. 16-2 Закону №2011-XII (в редакції Закону від 04.07.2012 № 5040-VІ зі змінами, внесеними згідно із Законом № 1774-VIII від 06.12.2016) одноразова грошова допомога у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи призначається і виплачується у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
В свою чергу, частина 9 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ (в редакції Закону від 04.07.2012 № 5040-VІ зі змінами, внесеними згідно із Законом № 1774-VIII від 06.12.2016) передбачає, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання положень ч. 9  ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 за № 975 було затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).
Пунктом 2 Порядку № 975 установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Водночас, згідно п.3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Таким чином, під час вирішення питання щодо наявності у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги слід застосовувати законодавство, що діяло станом на дату встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
З наявної у матеріалах справи копії довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №654628 від 19.04.2013 (а.с.20) вбачається, що ОСОБА_1 ІІ групу інвалідності було встановлено 09.04.2013.
Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати установлений законодавством порядок, що діяв на вказану дату.  
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.11.2018 у справі № 295/3869/17, від 30.10.2018 у справі № 760/16027/16-а, від 07.02.2019 у справі № 816/1266/16.
Частиною 2 статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції чинній станом на 09.04.2013) було передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової  служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби,  залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова  грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за  останньою посадою в порядку та на  умовах,  визначених  Кабінетом  Міністрів України. 
Крім того, станом на 09.04.2013 діяв Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 (далі - Порядок №449).
Відповідно до п.2 Порядку №499 одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім  військовослужбовців  строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі: 24-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи; а у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби - у розмірі: 30-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи.
З наведеного вбачається, що відповідне право позивача на отримання одноразової грошової допомоги на момент встановлення йому ІІ групи інвалідності було законодавчо визначене.
При цьому, відповідач в оскаржуваному рішенні сам зазначає про те, що вперше таке право було запроваджено Законом України від 04.04.2006 №3597-IV "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу".  
Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції, що відмовляючи ОСОБА_1 у призначені одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що його звільнено зі служби до набрання чинності Законом України від 04.04.2006 №3597-IV "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність йому встановлена до 01.01.2014, тобто до дня набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Міністерство оборони України діяло не у відповідності до законодавства, адже, як вже було встановлено судом, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а право позивача на отримання вказаної допомоги на момент встановлення йому ІІ групи інвалідності було законодавчо визначене частиною 2 статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції чинній станом на 09.04.2013) та Порядком №499.
Отже, рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом № 97 від 02.08.2019, в частині відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому з 09.04.2013 ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служи, є протиправним та підлягає скасуванню.
Надаючи оцінку доводам позивача стосовно зобов`язання Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги та виплатити її в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму на момент виплати, у відповідності з ч. 2 ст. 16 Закону України №2011-ХІІ, суд зазначає наступне.
Питання щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом Україні "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" належить до  дискреційних повноважень комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.
Так, судом під час розгляду даної адміністративної справи досліджувалась відмова комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлена п. 14 протоколу № 97 від 02.08.2019, та мотиви відмови в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом Україні "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", зазначені відповідачем у вказаному рішенні.
Натомість дотримання позивачем умов необхідних для призначення одноразової грошової допомоги, в тому числі дотримання строків та порядку звернення за такою допомогою, а також розмір допомоги на яку позивач має право, не були підставами відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, а тому вони позивачем не обґрунтовувались та не досліджувались судом під час розгляду даної справи.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.
При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у спосіб, обраний позивачем, а тому у задоволенні позову у частині зобов`язання Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги та виплатити її в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму на момент виплати, у відповідності з ч. 2 ст. 16 Закону України №2011-ХІІ, слід відмовити.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.
Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Зважаючи на встановлену протиправність оскаржуваного рішення комісії Міністерства оборони України, оформленого протоколом № 97 від 02.08.2019, в частині відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо   необхідності вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням з 09.04.2013 ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, з урахуванням встановлених обставин справи та прийнятого судом рішення.
Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.
Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., суд зазначає наступне. 
Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Позивач зазначає, що внаслідок незаконного рішення про відмову у призначенні йому одноразової грошової допомоги він зазнав значних душевних та моральних страждань, а також змушений був витрачати час, нерви та кошти, яких катастрофічно йому не вистачає, для того, щоб вести нормальний спосіб життя та не відчувати себе злиденим.
Однак, на підтвердження того, що позивач зазнав моральних страждань, до матеріалів адміністративної справи ним не надано жодного належного доказу, а  викладені у позовній заяві твердження нічим не підтверджені.
Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.
Щодо вимоги позивача зобов`язати Міністерство оборони України подати до суду звіт про виконання судового рішення, слід зазначити наступне.
Частиною 2 статті 14 КАС України, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з положеннями ч.1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю щодо виконання рішення в даній справі, оскільки позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Оцінюючи позицію апелянтів, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційних скаргах, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційних скаргах не зазначено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства оборони України залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  04 травня 2020 року.

Головуючий	 	 	Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.