ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006821 пров. № А/857/2748/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання поновити надання пільг (суддя суду І інстанції: Кравців О.Р., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 21.01.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 21.01.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

12.12.2019р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача Управління праці та соціального захисту населення /УПСЗН/ Дрогобицької міської ради /МР/ щодо обмеження його пільг, передбачених п.п.4, 5, 6 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», починаючи з 12.06.2019р.; зобов`язати орган соціального захисту поновити з 12.06.2019р. надання йому пільг, які передбачені п.п.4, 5, 6 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с.4-5).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.1-2).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2020р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.26-31).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду скасувати та винести нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити (а.с.36-40).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він є учасником бойових дій і має право на пільги, які встановлені законодавством для ветеранів війни-учасників бойових дій, в тому числі на оплату за житлово-комунальні послуги в розмірі 75-процентної знижки. Водночас, починаючи з 01.10.2014р., надання пільг учасникам бойових дій були змінені через прийняття постанови КМ України № 409 від 06.08.2014р. «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» (із змінами і доповненнями). 
Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено можливості КМ України встановлювати обмеження пільг ветеранів війни, при цьому не може надаватися перевага підзаконному нормативному акту перед законом.
          Також помилковим є покликання суду на норми Закону України № 79-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», оскільки такий акт суперечить ст.58 Конституції України. На час прийняття постанови КМ України № 409 від 06.08.2014р. вказаний Закон не був прийнятий, його норми не мають зворотної сили.
          Наголошує на практиці Європейського суду з прав людини /ЄСПЛ/, яка вказує на підставність доводів позивача.

          Також 25.03.2020р. на адресу апеляційного суду апелянтом були скеровані письмові пояснення, в яких останній зосереджує увагу апеляційного суду на прийнятті Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020р. у справі № 1-247/2018 (3393/18), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.48-53).

Відповідачем УПСЗН Дрогобицької МР скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, невмотивованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що до повноважень КМ України віднесено вирішення питань щодо встановлення державних та нормативів у сфері житлово-комунальних послуг, в тому числі норм споживання. Також чинним законодавством не передбачено надання позивачу права на 75-процентну знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, палива без обмежень норм споживання (а.с.54-72).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 є ветераном війни-учасником бойових дій, що засвідчується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 21.11.2014р. (видане взамін попереднього посвідчення серії НОМЕР_2 ) (а.с.6).
Починаючи з 22.01.2005р., позивач значиться в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків як учасник бойових дій та користується пільгами з оплати житлово-комунальних послуг.
В жовтні 2019 року позивач звернувся до органу соціального захисту із листом, в якому просив повернути йому пільги у розмірі 75 процентів від загальної норми споживання.
Згідно відповіді УПСЗН Дрогобицької МР № 2709 від 25.10.2019р. правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 є відсутніми, оскільки надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг здійснюється йому, як учаснику бойових дій, безперебійно, з часу перебування в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків, та без обмежень відповідно до п.п.4-5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с.7 і на звороті).

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не встановлено факту обмеження пільг позивача чи зупинення їх надання, при цьому відповідачем не допущено порушення права позивача як учасника бойових дій на отримання пільг по оплаті житлово-комунальних послуг.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Згідно з ст.46 Конституцій України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (ч.1).
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч.3).

Пільги для ветеранів війни різних категорій визначені приписами Закону України № 3551-XII від 22.10.1993р. «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Зокрема, відповідно до п.п.4-6 ч.1 ст.12 цього Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги:
75-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю);
75-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.
Площа житла, на яку надається знижка, при розрахунках плати за опалення становить 21 кв. метр опалювальної площі на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю.
Для сімей, що складаються лише з непрацездатних осіб, надається 75-процентна знижка за користування газом для опалювання житла на подвійний розмір нормативної опалювальної площі (42 кв. метри на кожну особу, яка має право на знижку плати, та 21 кв. метр на сім`ю);
75-процентна знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню, для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення.

          При цьому, вказаний Закон містить пряме застереження про те, що пільги по оплаті за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) надаються в межах середніх норм споживання.

          Згідно з ст.1 Закону України № 2017-ІІІ від 05.10.2000р. «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; соціальні норми і нормативи - показники необхідного споживання продуктів харчування, непродовольчих товарів і послуг та забезпечення освітніми, медичними, житлово-комунальними, соціально-культурними послугами.
Відповідно до ст.9 вказаного Закону державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних соціальних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів витрат на найм житла, управління житлом і оплату комунальних послуг, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло.
До державних соціальних нормативів належать:
гранична норма витрат на управління житлом, оплату комунальних послуг, передбачених Законом України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від отримуваного доходу;
соціальна норма житла та соціальні нормативи користування комунальними послугами, з оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії громадянам;
показники якості управління багатоквартирним будинком і надання комунальних послуг.
Приписами ст.5 цього Закону визначено, що державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному КМ України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.

Отже, системний аналіз наведених норм вказує на те, що до повноважень КМ України віднесено вирішення питань щодо встановлення державних соціальних стандартів та нормативів у сфері житлово-комунальних послуг, в тому числі і норм споживання.

          Постановою КМ України № 409 від 06.08.2014р. «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» встановлені соціальні нормативи, в межах яких держава надає громадянам пільги або субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком.
Зокрема, для користування послугами з централізованого водопостачання - 2 куб. метри холодної води на одну особу на місяць за наявності послуги з постачання гарячої води та 3,6 куб. метри холодної води на одну особу на місяць за відсутності послуги з постачання гарячої води (пп.2 п.3 цієї постанови);
для користування послугами з газопостачання: за наявності газової плити та газового водонагрівача - 10,5 куб. метра на одну особу на місяць (пп.5 п.3 цієї постанови);
для користування послугами з електропостачання у житлових приміщеннях (будинках), - 70 кВт/г на місяць на сім`ю (домогосподарство) з однієї особи і додатково 30 кВт/г на місяць на кожного іншого члена сім`ї (домогосподарства), але не більш як 190 кВт/г на місяць;
для користування послугами з поводження з твердими, великогабаритними, ремонтними відходами - 0,4167 куб. метра на одну особу на місяць; рідкими відходами - 0,76 куб. метра на одну особу на місяць (пп.7 п.3 цієї постанови).

          За таких умов діюче законодавство не передбачає надання позивачу права на 75-процентну знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг без обмежень норм споживання, оскільки Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (як у редакції, чинній на момент отримання статусу позивачем учасника бойових дій, так і в редакції чинній на момент його звернення із заявою до відповідача про повернення пільг) передбачено надання таких пільг лише в межах середніх норм споживання (нормативів споживання), право на встановлення, формування та затвердження яких згідно приписів ст.5 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» надано КМ України.

Покликання суду першої інстанції на норми Закону України № 79-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» є помилковими, оскільки на час прийняття постанови КМ України № 409 від 06.08.2014р. вказаний Закон не був прийнятий, його норми не мають зворотної сили.
Також цей Закон стосувався застосування норм і положень ст.ст.12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у порядку та розмірах, встановлених КМ України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020р. у справі № 1-247/2018 (3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Разом з тим, в розглядуваному випадку КМ України не змінював порядок застосування норми ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, а лише на підставі наданих повноважень та в межах своєї компетенції визначив середні норми споживання (нормативи споживання), в рамках яких надаються пільги ветеранам війни.

Отже, суд першої інстанції правильно не задовольнив заявлений позов, однак з обґрунтуванням такого рішення погодитися не можна в повному обсязі. Водночас помилковість мотивів відмови у позові в частині покликання на норми Закону України № 79-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» не змінює дійсних мотивів відмови в позові, а відтак не може бути достатньою підставою для скасування правильного по суті рішення в цій частині.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що останній не підлягає до задоволення.
При цьому, матеріалами справи стверджується надання позивачу пільг по оплаті житлово-комунальних послуг із дотриманням вимог ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому будь-яке порушення його права на отримання вказаних пільг не знайшло свого об`єктивного підтвердження.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, цитуванні положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та висновків ЄСПЛ, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими доводи позивача відхилено.

Враховуючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає, оскільки позивач наділений пільгами відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2020р. в адміністративній справі № 1.380.2019.006821 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складання повного тексту судового рішення: 29.04.2020р.