Постанова                     
Іменем України
 
04 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/76452/17-ц
провадження № 61-2667св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В. 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року у складі судді Матійчук Г. О. та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 
2018 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), третя особа - ОСОБА_3 , про визнання поруки припиненою.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 11 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/0043/85/76414, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 381 843,00 доларів США зі сплатою 14,10 процентів річних за користування кредитом, на строк до 11 червня 2027 року. 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11 червня 2007 року між нею та ВАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено договір поруки 
№ 014/0043/85/76414/1, за умовами якого вона поручилася за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 11 червня 2007 року в повному обсязі.
 
Рішенням Біляєвського районного суду Одеської області від 03 квітня 2010 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Задовольняючи позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суд виходив з того, що позичальник з 
11 червня 2007 року належно не виконує зобов`язання за кредитним договором. 
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2014 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 року у задоволенні позовних вимог про припинення договору поруки від 11 червня 2007 року № 014/0043/85/76414/1 відмовлено. 
 
Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту невиконання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже початок перебігу позовної давності за кожним черговим платежем починається з моменту порушення строку його погашення. Оскільки за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинно здійснюватися позичальником щомісячно рівними частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань.
 
Відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, а тому у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.     
 
Посилаючись на зазначені норми матеріального закону та те, що позичальник з 11 червня 2007 року неналежно виконує зобов`язання за кредитним договором, тоді як банка звернувся з позовом до позичальника та до неї, як поручителя, про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 15 квітня 2009 року, тобто з пропуском визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку пред`явлення вимог до поручителя щодо певних щомісячних платежів, просила визнати зобов`язання за договором поруки 
від 11 червня 2007 року припиненими.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року провадження у справі закрито. 
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач обгрунтовує позовні вимоги порушенням банком передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку звернення з позовом до поручителя, що були предметом розгляду суду між тими ж самими сторонами і тих самих підстав, зокрема рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 
2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні зазначених позовних вимог про припинення договору поруки від 11 червня 2007 року, а тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року залишено без змін.  
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального і процесуального права, ухвала суду є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні. 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій заявник просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що підставою припинення зобов`язань за договором поруки в поданому до Печерського районного суду м. Києва позові у 2013 році було збільшення зобов`язань без згоди поручителя на підставі укладеної додаткової угоди від 11 червня 2007 року до кредитного договору, тоді як підставами позову у даній справі є інші обставини, а саме звернення банку до суду з позовом до поручителя з пропуском шестимісячного строку, передбаченого  частиною четвертою статті 559 ЦК України з моменту порушення боржником строку погашення кожного чергового щомісячного платежу, передбаченого умовами кредитного договору.
 
Відзив на касаційну скаргу не подано. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Установлені судами фактичні обставини справи 
 
Судами установлено, що 11 червня 2007 року між ВАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/0043/85/76414, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 381 843,00 доларів США зі сплатою 14,10 процентів річних за користування кредитом, на строк до 11 червня 2027 року. 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено договір поруки № 014/0043/85/76414/1, за умовами якого поручитель поручився перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 11 червня 2007 року в повному обсязі.
 
Рішенням Біляєвського районного суду Одеської області від 30 квітня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2013 року (справа № 757/24077/13-ц), позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 400 940,47 грн.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_3 , про припинення договору поруки від 11 червня 
2007 року № 014/0043/85/76414/1, відмовлено. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2014 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 року, відмовлено.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Закриваючи провадження у справі, суди попередніх інстанцій виходили з наявності рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 
2014 року, що набрало законної сили, про відмову у задоволенні 
позову ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_3 , про припинення договору поруки від 11 червня 2007 року 
№ 014/0043/85/76414/1, ухваленого з приводу спору між тими самими особами, про той самий предмет і з тих самих підстав, зокрема крім іншого, з підстав недотримання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»при зверненні з позовом до поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України. 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
 
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
 
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
 
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
 
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
 
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
 
Європейський суд з справ людини у своїх рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
 
Звертаючись у грудні 2017 року з позовом про визнання припиненими зобов`язань за договором поруки від 11 червня 2007 року 
№ 014/0043/85/76414/1, ОСОБА_1 вказувала на те, що оскільки позичальник з 11 червня 2007 року належно не виконує зобов`язання за кредитним договором, а ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось з позовом до позичальника та до неї, як поручителя, про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 15 квітня 2009 року, тобто з пропуском передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку пред`явлення вимог щодо певних щомісячних платежів, а тому зазначена обставина є підставою для припинення поруки. 
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що підстави звернення до суду з позовом у даній цивільній справі є іншими, ніж у справі № 757/24077/13-ц, оскільки підставою припинення зобов`язань за договором поруки в поданому до Печерського районного суду м. Києва позові у 2013 році було збільшення зобов`язань без згоди поручителя на підставі укладеної додаткової угоди 
від 11 червня 2007 року до кредитного договору, тоді як у справі, що переглядається, підставою позову є інші обставини, зокрема звернення банку до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором до поручителя з порушенням шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України є неспроможними, оскільки серед інших вимог щодо підстав визнання припиненою поруки у справі № 757/24077/13-ц, було посилання заявника на порушення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» строку звернення з позовом до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За наслідками розгляду касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій правильно визначили характер правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, надали належну правову оцінку доводам сторін та застосували норми процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, що є підставою для відмови у задоволенні касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
 
Керуючись статтями 400, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                  О. В. Ступак
Судді:                                                                                              І. Ю. Гулейков 
Б. І. Гулько
                                                                                                        Г. І. Усик 
                                                                                                        В. В. Яремко