Номер провадження: 22-ц/813/2618/20 
Номер справи місцевого суду: 520/13576/13-ц
Головуючий у першій інстанції Маломуж А.І.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., 
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2014 року, ухваленого під головуванням судді Маломуж А.І., -
в с т а н о в и в:
У жовтні 2013 року санаторій «Одеський» звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , третя особа Міністерство оборони України, про усунення перешкод у користуванні приміщенням, в якому просив усунути перешкоди в користуванні приміщеннями санаторію «Одеський» у будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інвентарний номер 11), що входить до цілісного майнового комплексу санаторію «Одеський» шляхом звільнення їх відповідачами.
В обґрунтування позову, позивач зазначив, що санаторій «Одеський» є державним підприємством з державною формою власності. На підставі Указу Президента України № 970/2002 від 31.10.2002 року «Про деякі питання удосконалення використання санаторно-курортних закладів», розпорядження КМ України № 131 від 12.03.2003 року «Про передачу цілісних майнових комплексів військових санаторіїв», наказу Міністра МНС України № 95 від 2.04.2003 року на базі цілісного майнового комплексу військового санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (в/ч НОМЕР_1 ), переданого від Міністерства оборони України (акт прийому-передачі від 14.04.2003 року), було створено санаторій МНС України «Одеський», що складається з будівель за інвентарними №№1,2,11,14,15,16,17,18,20-24. Форма власності - державна. Санаторій МНС України «Одеський» змінив найменування на найменування санаторій «Одеський». Вказані будівлі перебувають в оперативному управлінні трудового колективу Санаторію «Одеський». Згідно акту прийому-передачі цілісного майнового комплексу Одеського військового санаторію (в/ч НОМЕР_1 ) від 14.04.2003 року до сфери управління МНС України передавалася і будівля № 11 «Лікувальний корпус, котельня», де згідно цьому акту на той час тимчасово проживали сім`ї відповідачів, які заселилися до приміщень на підставі наказів різних посадових осіб Південного оперативного командування. Відповідно до листа Південно-східного Територіального квартирно- експлуатаційного управління від 21 червня 2013р. №303/22/2/172, ОСОБА_4 , сім`я якого тимчасово проживала в приміщеннях будівлі АДРЕСА_1 та знятий з черги на отримання житла. Однак, ОСОБА_4 , та член його сім`ї ОСОБА_3 безпідставно займають нежитлові приміщення будівлі № 11 «Лікувальний корпус, котельня» та добровільно приміщення не звільняють. Відповідно до листа Південно-східного Територіального Квартирно-експлуатаційного управління від 21 червня 2013р. №303/22/2/172, ОСОБА_2 знятий з черги, у зв`язку з переводом до нового місця служби у м. Севастополь.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2014 року позов санаторію «Одеський» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа Міністерство оборони України, про усунення перешкод у користуванні приміщенням задоволено частково. Усунуто перешкоди в користуванні приміщеннями санаторію «Одеський» у будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інвентарний №11), що входить до цілісного майнового комплексу санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом звільнення займаних приміщень від особистих речей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_2 . Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_2 на користь санаторію «Одеський» судовий збір у розмірі 114,70 гривень. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_2 на користь санаторію «Одеський» витрати за оголошення у газеті у розмірі 840 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 скасувати, ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні позовних вимог санаторію «Одеський», посилаючись на те, що судом було прийнято рішення передчасно, без всебічного дослідження обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, із неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що висновки суду суперечать обставинам справи, які не були в повній мірі встановлені місцевим судом, також суд ухвалюючи рішення фактично вирішив питання про права та обов`язки членів сім`ї ОСОБА_2 , які не були учасниками судового процесу.
Інші учасники справи рішення суду не оскаржують.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу санаторій «Одеський» зазначає, що районним судом в повній мірі було з`ясовано, що будівля № 11 «Лікувальний корпус, котельня», приміщення якої займають відповідачі, є нежилими приміщеннями та не відносяться до житлового фонду, позивачу не було відомо про існування договору найму приміщення для проживання та надання комунальних послуг між в/ч НОМЕР_1 і ОСОБА_2 , санаторій « ОСОБА_5 » не має ніякого відношення до в/ч НОМЕР_1 та не є його правонаступником, ніяких договорів оренди з відповідачами позивачем укладено не було, у зв`язку з чим просить рішення суду залишити без змін та відмовити у задоволені апеляційної скарги.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів під головуванням судді Комлевої О.С. (а.с. 77 т. 2).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 січня 2019 року, цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 була прийнята до провадження та призначена до розгляду, з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду.
Справа призначалась до розгляду у судові засідання на 13.02., 22.05., 30.10.2019 року, 01.04.2020 року, однак її розгляд було відкладено з об`єктивних причин, а саме: неналежне сповіщення, неявка сторін (а.с. 89-96, 102-103, 105-108, 113-116, 118-121 т. 2).
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.
У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.
З січня 2019 року по квітень 2020 року внаслідок автоматизованого розподілу в провадження судді Комлевої О.С. надійшло понад 850 справ.
З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглянути справу у строки, передбачені національним законом.
Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 перебуває у провадженні апеляційної інстанції з листопада 2017 року (а.с. 234 т. 1).
В судові засідання у суд апеляційної інстанції, які були призначені на 13.02., 22.05., 30.10.2019 року, 01.04.2020 року, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 жодного разу не з`являлися.
Відповідно до статті  44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції – принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Сторони про розгляд справи на 01 квітня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 132-134 т. 2).
Від ОСОБА_6 , представника ОСОБА_2 на адресу суду надійшли письмі пояснення, в яких представник просить розглянути апеляційну скаргу за відсутності, ОСОБА_2 та його представника (а.с. 135-138 т. 2).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання відкладення розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду у повному обсязі зазначеним вимогам не відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги Санаторія «Одеський», та усуваючи перешкоди в користуванні приміщеннями санаторію «Одеський» у будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інвентарний №11), що входить до цілісного майнового комплексу санаторію «Одеський» та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом звільнення займаних приміщень від особистих речей ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 проходить службу у м. Севастополі та не проживає у спірному приміщенні, а лише займає приміщення своїми особистими речами.
Однак, з такими висновками суду, колегія суддів не погоджується за таких підстав.
Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч.1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 14 квітня 2003 року складений акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу Одеського військового санаторію (в/ч НОМЕР_1 ) до сфери управління МНС, в якому зазначено, що у приміщенні будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інвентаризаційний №11) на підставі наказу начальника Одеського гарнізону від 26.04.2000 №34 дозволено тимчасове розміщення 21 сім`ї військовослужбовців гарнізону. Фактично проживає 30 сімей. У підпункті «б» пункту 3 вказаного акту зазначено, що питання відселення сімей, що тимчасово проживають на законних підставах у приміщеннях лікувального корпусу санаторія «Одеський» Міністерство Оборони України буде вирішувати шляхом надання житла в порядку чинного законодавства України (а.с. 7-11 т. 1).
З акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу Одеського військового санаторію (в/ч НОМЕР_1 ) до сфери управління МНС від 14.04.2003 вбачається, що під час обстеження приміщення будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інв. №11), встановлено, що технічний стан приміщень не відповідає санітарно-гігієнічним вимогам, правилам протипожежної безпеки, передбаченими для проживання, через знаходження будівлі в аварійному стані.
Сім`я ст. лейтенанта м/с ОСОБА_2 складом із 3 осіб ( ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_8 ) у 2000 році заселилася у лікувальному корпусі санаторію (Будівля №11) на підставі наказу начальника Одеського гарнізону №34 від 26.04.2000 року (а.с. 13, 41-43 т. 1).
27 січня 2003 року між військовою частиною НОМЕР_1 в особі командира частини і ОСОБА_2 було укладено договір найму для проживання та надання послуг (а.с. 177-179 т.1).
Відповідно до п.3 зазначеного договору строк найму складає термін - до отримання орендарем муніципального житла у м. Одеса згідно з діючим законодавством, строк оренди може бути скорочений лише за згодою сторін.
Відповідно до проведеної перевірки Київським РВ ОМУ ГУМЗС України в Одеській області ОСОБА_2 та ОСОБА_7 проживають у корпусі котельня за адресою: АДРЕСА_2 , а зареєстровані за іншою адресою (а.с. 170 т. 1).
З листа Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 27.08.2013 вбачається, що статусу «гуртожиток» приміщенням будівлі № НОМЕР_2 санаторію «Одеський» не надавався, дозволів та ордерів на зайняття вказаного приміщення не видавалося (а.с. 29 т. 1).
Відповідно до наказу начальника військово-медичного клінічного центру Південного регіону № 72 від 03.04.2013 року, ОСОБА_2 вибув до нового місця служби (а.с. 22 т. 2).
З наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України за № 64 від 08.04.2013 року ОСОБА_2 приступив до виконання служби у м. Севастополь (а.с. 23 т. 2).
З матеріалів справи також вбачається, що на момент розгляду справи підполковник медичної служби ОСОБА_2 фактично прибув для подальшого проходження служби з м. Севастополь до м. Одеси 28.03.2014 року (а.с. 184 т. 1).
Станом на 27.05.2014 року ОСОБА_2 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 (а.с. 184 т. 1).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 не має нерухомого майна (а.с. 147 т. 1).
Відповідно до довідки, наданої командиром військової частини НОМЕР_4 від 28.01.2015 року ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку в Одеському гарнізоні з 19.08.1997 року зі складом сім`ї 3 особи (а.с. 146 т.1 ).
З наданих квитанцій, вбачається, що ОСОБА_2 постійно, щомісячносплачував та сплачує за отримані комунальні послуги за споживчу електроенергію та воду, не зважаючи на його перебування на військовій службі у м. Севастополі (а.с. 148-159 т. 1).
Пунктом 1.1 та п.3 Статуту, Санаторій «Одеський», є державною організацією заснованою на державній власності і є госпрозрахунковим закладом (а.с. 18 т.1).
Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втручання держави у право на повагу до житла є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, не здійснюється відповідно до закону і не може розглядатися як необхідне у демократичному суспільстві.
Враховуючи наявність договору оренди житла та тривалість проживання відповідача в приміщенні – більш 15 років, проведення ним оплати за отримані комунальні послуги, то останній вправі очікувати виникнення на його підставі прав та обов`язків. В свою чергу, змістовних доводів, які б обґрунтували можливість втручання за таких умов, позивачем не наведено, та обставина, що приміщення не має статусу житлового, та розташоване на територій санаторного комплексу, не спростовує того, що в такому статусі воно перебувало і на час укладання договору оренди, а тому підстави вважати встановленим зміну обставин відсутні.
Позивачем, також в іншому провадженні були заявлені позовні вимоги до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору найму приміщення для проживання та надання комунальних послуг, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_2 від 24 січня 2003 року (а.с. 71-72 т. 2).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.04.2019 року в задоволенні позову було відмовлено з тих підстав, що позивачем не надано доказів законних підстав про визнання недійсним договору найму приміщення для проживання та надання комунальних послуг, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_2 24 січня 2003 року.
Також рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 на законних підставах проживає у приміщені будівлі « АДРЕСА_3 , іншого належного житлового приміщення від Міністерства оборони України за умовами Договору та зобов`язань за законом не отримав, має право на отримання житла від Міністерства оборони України (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/81186341).
За таких обставин, оскільки відповідач разом зі своєю родиною займають спірне приміщення, що розташоване в будівлі, належній до цілісного майнового комплексу санаторію, на підставі вказаного договору найму (оренди), вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні приміщеннями не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи.
Більш того, поза увагою суду залишилась та обставина, що позовні вимоги, які неодноразово уточнювались та остаточно заявлені 12 березня 2014 року, до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщеннями санаторію «Одеський» у будівлі «Лікувальний корпус, котельня» (інвентарний №11), заявлені без встановлення способу їх усунення (а.с. 77 т. 1).
Однак, суд в порушенні вимог процесуального закону, яким чітко передбачено, що суд розглядає справу в межах позовних вимог, самостійно вирішив, яким чином провести усунення перешкод, зазначивши це у рішенні суду.
Згідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення – скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з підстав та мотивів, викладених вище.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, - 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2014 року –скасувати.
В задоволенні позову санаторія «Одеський» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщеннями Санаторію «Одеський» у будівлі «Лікувальний корпус, котельня (інвентарний № 11), що входить до цілісного майнового комплексу санаторію «Одеський» та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом звільнення цих приміщень – відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 08 квітня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А.Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда