Ухвала
15 квітня 2020 року
м. Київ
справа  № 750/9306/19
провадження № 61-6036ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,
розглянувши касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 жовтня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок протиправної бездіяльності,
ВСТАНОВИВ:
16 серпня 2019 ОСОБА_1 звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 і Державної казначейської служби України (далі за текстом – ДКСУ), в якому просив визнати, що протиправна бездіяльність вказаної військової частини, встановлена постановою  Київського  апеляційного  адміністративного  суду  від  11  вересня   2014 року, і тривале - протягом 2014 - 2019 рр. (поза межами розумного строку) невиконання судового рішення призвело до спричинення йому моральної шкоди у розмірі 70 000,00 грн, яку він просить стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми коштів ДКСУ з єдиного казначейського рахунку. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що тривале невиконання згаданої постанови суду призвело до завдання позивачеві моральної шкоди. Так, військова частина НОМЕР_1 не має будь-яких виправдань щодо невиконання нею постанови суду, про яку йдеться, протягом 5 років і 7 місяців, що дії Деснянського відділу державної виконавчої служби м. Чернігова Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, спрямовані на виконання цієї постанови, були неефективні і не призвели до її виконання. Позивач стверджує, що внаслідок протиправних дій військової частини НОМЕР_1 він втратив звичайний спосіб життя, зазнав душевних страждань, погіршення стану здоров`я, а також необхідності докладання додаткових зусиль для нормалізації свого життя.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, позов задоволено частково: визнано, що протиправна бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , встановлена постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року, і тривале - протягом 2014-2019 рр. та поза межами розумного строку невиконання судового рішення призвели до завдання ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн; стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн шляхом безспірного списання цієї суми коштів ДКСУ з єдиного казначейського рахунка. Ухвалюючи це рішення, суд І інстанції виходив з того, що у ході розгляду справи належними й допустимими доказами підтверджено тривалість та глибину душевних страждань позивача, численність негативних наслідків для останнього, які спричинено тривалим невиконанням вищевказаної постанови суду, у зв`язку з чим йому належить відшкодувати моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн.
У березні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга військової частини НОМЕР_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 жовтня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові  рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено  в  розмірі  з  01  січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) –  2 102 грн.
Ціна  позову  в  цій  справі  становить  70 000,00 грн,  що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 750/9306/19 є малозначною в силу вимог закону.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене  відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи  від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалені у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1  на  рішення  Хорольського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 жовтня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок протиправної бездіяльності.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        Є. В. Петров
 
                                                                                                                                  С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                                             В. М. Сімоненко