Справа № 127/32478/19
Провадження № 22-ц/801/1014/2020
Категорія: 82
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року	Справа № 127/32478/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу №127/32478/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди 
за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» - адвоката Назаренка Євгена Вікторовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2020 року, повний текст якого складено 06 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Антонюка В.В.,
встановив:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» (далі – ТОВ «Нова пошта») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 10 листопада 2019 року уклала із відповідачем договір перевезення вантажу, за умовами якого відповідач зобов`язався доставити вантаж за адресою АДРЕСА_1 та видати його одержувачу – ОСОБА_2 . Оголошена вартість вантажу становила 24000 грн, відповідно до якої нею як замовником послуги було сплачено вартість перевезення 452 грн. На підтвердження укладеного договору позивачка отримала експрес-накладну №5998086329680. В порушення умов Публічного договору про надання послуг з організації перевезення відправлень, які передбачають видачу відправлення, оголошена цінність якого перевищує 15000 грн, безпосередньо одержувачу вказаному в експрес-накладній, вантаж був виданий іншій особі, тобто втрачено, чим було спричинено позивачу матеріальну шкоду у розмірі 24 452,00 грн, з яких 24 000 грн страхова виплата за втрату вантажу та 452 грн сплачених за перевезення вантажу. З метою досудового врегулювання спору ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «Нова пошта» із претензією про відшкодування повної вартості відправлення, вартості оплати послуг ТОВ «Нова пошта», сплати штрафу у сумі 24,2% від оголошеної цінності відправлення, що становить 5 808, 00 грн, яка не була задоволена відповідачем. 
Невиконання відповідачем договору та втрата вантажу заподіяли також моральну шкоду, через переживання за здоров`я дитини, якій призначався вантаж в тому числі теплі речі, порушення нормального ритму життя, необхідність витрачати додатковий час і кошти для придбання нових речей, замість втрачених.
В зв`язку з цим, позивачка, керуючись статтями 22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» просила стягнути з відповідача на її користь 24 000 грн завданих збитків, 5808,00 грн штрафу, 452 грн вартості послуг доставки, 20 000 грн моральної шкоди.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2020 року позовні вимоги задоволені частково. 
Стягнуто з ТОВ «Нова Пошта» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 24 452, 00 грн та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з ТОВ «Нова Пошта» на користь держави судовий збір в сумі 
1 361, 93 грн.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що передача відправлення сторонній особі, яка перебувала за адресою, зазначеною в експрес-накладній є неналежним виконанням ТОВ «Нова Пошта» умов договору перевезення, що призвело до втрати вантажу з вини перевізника, в зв`язку з чим відшкодуванню підлягає майнова шкода в розмірі 24 452 грн, яка складається з вартості втраченого товару та оплати послуг за перевезення.
Відмовляючи у стягненні штрафу в розмірі 5808, 00 грн суд виходив з того, що умовами надання послуг ТОВ «Нова пошта» сплата штрафу передбачена лише в позасудовому порядку та у випадку добровільного відшкодування шкоди.
Визначаючи підстави та розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався положеннями статті 23 ЦК України та визначив розмір відшкодування в розмірі 1000 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Нова Пошта» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
В апеляційній скарзі зазначав, що судом неправильно застосовано до спірних правовідносин норми статей 909, 920, 924 ЦК України, які регулюють правовідносини з перевезення вантажу, тоді як спірні правовідносини виникли з договору транспортного експедирування.
Судом першої інстанції надано неправильну оцінку наявним у справі доказам, а саме що вантаж було доставлено отримувачу, хоча і через особу, за місцем проживання одержувача – ОСОБА_3 . При цьому факт доставки вантажу та його цілісність підтверджується записом телефонної розмови з отримувачем – ОСОБА_4 . При цьому, вимоги про стягнення шкоди в розмірі оголошеної вартості вантажу ОСОБА_1 не доведено, оскільки не надано доказів фактичної вартості відправки.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечила, просила у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України  розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
По справі встановлено та не заперечується сторонами, що 10 листопада 2019 року між ТОВ «Нова Пошта» та ОСОБА_1 було укладено публічний договір про надання послуг з організації перевезення відправлень (а.с.6-13). 
Договір укладений шляхом заповнення експрес-накладної № НОМЕР_1 (а.с.5).
За умовами договору ТОВ «Нова Пошта» взяло на себе обов`язок доставити передане позивачкою відправлення (побутові речі) оголошеною вартістю 24 000 грн за адресою: АДРЕСА_1 . і видати його ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 у свою чергу зобов`язалась здійснити оплату доставки у розмірі 452 грн.
Позивач свої зобов`язання виконала та сплатила на рахунок ТОВ «Нова пошта» 452 грн за перевезення вантажу (а.с.5). 
Однак, відправлення згідно з експрес-накладною № НОМЕР_1 вручено ОСОБА_5 , що підтверджується її підписом на накладній та не заперечується сторонами у справі (а.с.64).
Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;  висновками експертів; показаннями свідків.
Докази у справі мають відповідати вимогам належності (ст. 77 ЦПК України), допустимості (ст. 78 ЦПК України), достовірності (ст. 79 ЦПК України) та достатності (ст. 80 ЦПК України).
Згідно з ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відносини, що виникли між сторонами, регулюються Публічним договором про надання послуг з організації перевезення відправлень (а.с. 6 - 13).
За умовами зазначеного договору, Публічний договір – правочин, що регулює відносини між експедитором та замовниками щодо надання послуг з організації перевезення відправлень на умовах, встановлених експедитором (п.1.1).
Момент укладення договору - момент передачі замовником експедитору відправлення для надання послуг, передбачених договором (п.1.2).
Експедитор – Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта», здійснює організацію перевезення відправлень та надає комплекс інших послуг, пов`язаних із організацією перевезення відправлень (п.1.3.). Замовник – Відправник або Одержувач відправлення (п.1.4.). Одержувач – будь-яка особа, яка приймає відправлення (п.1.6.). Умови надання послуг – документ, який встановлює порядок та умови користування послугами, що надаються Експедитором. Умови надання послуг розміщені на офіційному сайті Експедитора ІНФОРМАЦІЯ_1 .ua. (п.1.13).
Експедитор зобов`язується за плату та за рахунок замовника організувати перевезення відправлення й надання комплексу інших послуг, пов`язаних із організацією перевезення відправлення, а замовник зобов`язується їх прийняти й оплатити на умовах, визначених договором (п.3.1).
Експедитор надає замовнику послуги на умовах Договору та згідно з умовами надання послуг, затвердженими експедитором (п.3.2).
Прийняття експедитором відправлення для надання послуг, визначених договором, оформляється експрес-накладною, у якій зазначаються такі відомості: тип послуги, інформація про відправника, інформація про одержувача, інформація про кількість вантажних місць, вага відправлення, оголошена вартість відправлення, опис вмісту відправлення, платник послуг, форма розрахунку, розрахункові строки доставки відправлення, інформація про додаткові послуги/сервіси, вартість послуг експедитора (п.3.3.).
Пунктом 12.8 Умов надання послуг, розміщених на офіційному сайті ТОВ «Нова пошта», передбачено, що під час видачі відправлень за адресою, якщо замовлено послугу «Доставка особисто в руки» або оголошена вартість відправлення становить більше ніж 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, відправлення видається лише після надання представнику ТОВ «Нова пошта» одного з документів, що підтверджує особу Одержувача, зазначену в експрес-накладній: паспорт громадянина України; тимчасове посвідчення громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; паспорт іноземного громадянина, у якому відомості про особу вказані кирилицею та/або латиницею. У разі використання іншої абетки – надає апостиль (офіційний переклад паспорта українською мовою) (а.с.54).
Таким чином, належним виконанням зобов`язань відповідача за Публічним договором про надання послуг з організації перевезення відправлень, є видача відправлення Одержувачу, зазначеному в експрес-накладній, особу якого було підтверджено одним з документів, зазначеним в п.12.8. Умов надання послуг. 
Але таких доказів належного виконання своїх зобов`язань за Договором відповідач суду не надав. 
Видача відправлення хоча і за адресою , вказаною в експрес-накладній, але особі, яка не є одержувачем, зазначеним замовником, не є належним виконанням умов договору відповідачем.
Суд правильно оцінив зібрані докази у справі, та дійшов обґрунтованого висновку, що наданий відповідачем запис телефонної розмови, нібито представника ТОВ «Нова пошта» та ОСОБА_2 , не є допустимим доказом у справі, оскільки ідентифікувати осіб за вказаним записом неможливо.
Пунктом п.7.2.2 Публічного договору про надання послуг з організації перевезення відправлень, передбачено, що у разі повної втрати або пошкодження відправлення з вини експедитора, останній повертає замовнику суму, що дорівнює оголошеній вартості відправлення (але не більше, ніж фактичну вартість відправлення), та провізну плату, сплачену замовником згідно з відповідною експрес-накладною. У разі повної компенсації оголошеної вартості за пошкоджене відправлення замовник повертає експедитору відправлення, за яке було отримано компенсацію. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що видача відправлення іншій особі, за відсутності доказів його отримання одержувачем, вказаним у експрес-накладній, прирівнюється до втрати відправлення, в зв`язку з чим відповідач зобов`язаний відшкодувати відправнику – позивачці його повну вартість.
Посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не підтверджено фактичну вартість речей, які входили у відправлення, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки п.п. 6.1 - 6.2 Умов надання послуг, розміщених на офіційному сайті ТОВ «Нова пошта» передбачено, що оголошена вартість – вартість відправлення, заявлена відправником в експрес-накладній. Оголошена вартість повинна дорівнювати реальній (ринковій) вартості відправлення.
Оскільки ОСОБА_1 вказана оголошена вартість відправлення 24 000 грн, і така вартість не спростована відповідачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме така сума повинна бути відшкодована позивачці, а також вартість послуг ТОВ «Нова пошта» по доставці відправлення в сумі 452 грн. 
Правильно визначившись щодо наявності підстав для задоволення позову в цій частині, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми статей 909,920,924 ЦК України, які регулюють правовідносини з перевезення.
Як встановлено у справі, спірні правовідносини виникли з Публічного договору про надання послуг з організації перевезення відправлень.
З аналізу умов цього договору видно, що сторонами укладено договір транспортного експедирування (а.с.6–13).
Правовідносини, що виникають з транспортного експедирування, регулюються главою 65 ЦК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 929 ЦК України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
 Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.
Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).
Відповідно до ч. 1 ст. 934 ЦК України, за порушення обов`язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу («Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання»).
Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди підлягає зміні в частині мотивів задоволення таких вимог.
Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Відповідно до підп. 4 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Аналіз статті 526 ЦК України дає підстави для висновку про те, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції має автоматичне значення, та включає в себе правомірні очікування на відшкодування шкоди.
Позивач вказувала, що спричинена їй моральна шкода, полягає у порушені нормального ритму життя, оскільки вона була змушена нести додаткові витратити додатковий час та зусилля для того, щоб придбати необхідні речі для дитини. 
ОСОБА_1 звернулася до суду на підставі статей 22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпеки для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.
Виходячи з чого, підстави для відшкодування моральної шкоди на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку відсутні.
Відповідно до ст.611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом, тобто законодавець вказує на випадки компенсації моральної шкоди: визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (наприклад, ст.ст.4,22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» ст.237-1 Кодексу законів про працю України тощо).
Стяття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльність, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. 
Тож слід розмежувати вказані правові підстави відшкодування немайнових витрат. 
Отже, до договірних правовідносин, які виникли між сторонами, не можуть бути застосовані підстави відшкодування моральної шкоди, передбачені ст.1167 ЦК України, яка регулює позадоговірні (деліктні) відносини.
В договорі укладеному між сторонами не встановлено відшкодування моральної шкоди, у разі порушення зобов`язання.
У подібних правовідносинах Верховного Суду України в від 9 листопада 2016 року у справі № 641/5430/15-ц висловив правову позицію, згідно з якою спори про відшкодування фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підлягають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Покладаючи на відповідача обов`язок відшкодувати моральну шкоду, суд безпідставно застосував правила статті 1167 ЦК України, яка на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини. Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо перевезення вантажу відповідачем.
Експедитор несе відповідальність за шкоду, заподіяну споживачу або його майну, в розмірі й порядку, визначених законодавством. У разі втрати або пошкодження вантажу з вини перевізника він несе відповідальність згідно з умовами укладеного між сторонами договору в розмірі вартості вантажу. У разі порушення прав споживачів перевізник несе відповідальність згідно із законодавством та договором.
Отже, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для відповідальності за завдану моральну шкоду. Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у стягненні моральної шкоди. 
З урахуванням наведеного, апеляційний суд приймає доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм статей 909,920, 924 ЦК України, які регулюють правовідносини з перевезення вантажу.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з неналежним здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, ?58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або не вірне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції, ухвалене за неправильного застосування норм матеріального права, слід змінити, виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на положення ч. 1-3 ст. 909, ст. 920, ст.924 ЦК України, якими регулюються правовідносини, що виникають з перевезення вантажу. А також в частині вимог про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в цій частині. 
Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» - адвоката Назаренка Євгена Вікторовича задовольнити частково. 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2020 року змінити в частині мотивів задоволення позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» про відшкодування матеріальної шкоди з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 березня 2020 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий          І.В. Міхасішин
Судді                  Ю.Б. Войтко
                І.М. Стадник