ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/317/20 Справа № 203/4195/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Січ" Дніпропетровської обласної ради, третя особа: голова Дніпропетровської обласної ради Пригунов Гліб Олександрович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:
В листопаді 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Січ" Дніпропетровської обласної ради, третя особа: голова Дніпропетровської обласної ради Пригунов Гліб Олександрович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Січ" Дніпропетровської обласної ради, третя особа: голова Дніпропетровської обласної ради Пригунов Гліб Олександрович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - відмовлено повністю.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.
У відзиві Комунальне підприємство "Січ" Дніпропетровської обласної ради на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року просить рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював в Комунальному підприємстві «Січ» Дніпропетровської обласної ради на посаді інструктора відділу охорони.
       Наказом по підприємству №73-ок від 30.10.2017 року в зв`язку із приведенням штатної чисельності працівників у відповідність до потреб підприємства, з метою виконання підприємством статутних завдань в повному обсязі та на виконання вимог засновника було наказано провести скорочення чисельності та штату працівників підприємства шляхом скорочення штатних посад в кількості 4-х ставок інструктора відділу охорони з 01.01.2018 року; звільнити працівників, які займають посади, що підлягають скороченню у відповідності до п.1 ст.40 КЗпП України, у т.ч. позивача ОСОБА_1 з посади інструктора відділу охорони з 31.12.2017 року.
       30 жовтня 2017 року відповідачем було підготовлено повідомлення №174 про наступне звільнення працівників відповідно до наказу №73-ок від 30.10.2017 року, яке вручено під підпис позивачу 07.12.2017 року.
       В наказі зазначено, що він виданий в зв`язку із приведенням штатної чисельності працівників у відповідність до потреб підприємства, з метою виконання підприємством статутних завдань в повному обсязі та на виконання вимог засновника.
       Факторами, якими може бути зумовлена необхідність скорочення чисельності або штату працівників, можуть бути намір роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу роботи меншою кількістю персоналу через суміщення професій, збільшення обсягу роботи, встановлення працівникам доплат за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; перепрофілюванням підприємства; зменшенням обсягу виробництва, послуг; інших несприятливих факторів.
       В силу ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис та законодавством не передбачено необхідності наявності будь-якого техніко-економічного обґрунтування рішення про скорочення штату.
       Наказом №108-ок від 02.05.2018 року позивача  ОСОБА_1 було звільнено з посади інструктора відділу охорони з 02.05.2018 року згідно п.1 ст.40 КЗпП України в зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників. Підставами видачі наказу зазначено: наказ №73-ок від 30.10.2017 року, повідомлення про наступне звільнення від 30.10.2017 року №174.
       З наказом №73-ок від 30.10.2017 року ОСОБА_1 ознайомився 07.12.2017 року та згідно повідомлення №174 від 30.10.2017 року тоді ж й отримано.
       Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
       А тому, з огляду на пред`явлення позову до суду 26.11.2018 року, позивачем було пропущено встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України місячний строк для звернення до суду з позовом, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
       Доказів щодо поважності причин пропуску цього строку позивачем не надано та клопотань про його поновлення не заявлялось.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено встановлений законом строк для звернення до суду.
       Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що відповідачем при звільненні позивача було порушено процедуру скорочення чисельності штату працівників, а саме не враховано, що позивач є учасником Революції Гідності, учасником АТО, учасником бойових дій, інвалідом ІІІ групи, пенсіонером, у зв`язку із чим позивач мав переважне право на залишення на роботі, по за увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_1 не було попереджене про майбутнє вивільнення за два місяця, також відповідачем не враховано, що позивач має посвідчення офіцера ЗСУ, що в свою чергу у відповідності до ст. 119 КЗпП відповідач мав забезпечити збереження за позивачем його місце роботи (посади) і середній заробіток. Також ОСОБА_1 вказує, що відповідач в порушення ст. 47 КЗпП у день звільнення не видав належно оформлену трудову книжку тощо, колегія суддів ставиться критично, оскільки судом першої інстанції встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що наказом КП «Січ» Дніпропетровської обласної ради» від 30.10.2017 року № 73-ок «Про проведення оптимізації чисельності штату працівників КП «СІЧ» ДОР» було прийнято рішення про скорочення чисельності штатних посад комунального підприємства в кількості 4-х (інструктор відділу охорони), в тому числі і посаду позивача.
       Повідомленням про звільнення у зв`язку зі скорочення чисельності і штату працівників від 30.10.2017 року № 174 ОСОБА_1 було повідомлено про скорочення чисельності і штату.
       З наказом № 73-ок від 30.10.2017 року, та повідомленням від 30.10.2017 року № 174 ОСОБА_1 у зв`язку із перебуванням останнього на лікарняному був ознайомлений 07.12.2017 року.
       Наказ № 73-ок від 30.10.2017 року «Про проведення оптимізації чисельності штату працівників КП «СІЧ» ДОР» позивачем не оскаржувався.
       Наказом КП «Січ» Дніпропетровської обласної ради» від 02 травня 2018 року №108-ок ОСОБА_1 було звільнено з посади інструктора відділу охорони з 02.05.2018 року згідно із п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників. Копію наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав 02.05.2018 року в присутності головного спеціаліста з питань соціально-економічного розвитку, та головного бухгалтера.
       Також, допитана в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_2 пояснила, що про видачу наказу №108-ок від 02.05.2018 року позивача було повідомлено засобами телефонного зв`язку в цей же день (02.05.2018 року). Копію наказу було вручено особисто позивачу 03 або 04.05.2018 року, точну дату вона не пам`ятає. Про отримання копії наказу позивач не розписувався, але ОСОБА_2 підтверджує вручення нею копії позивачу. 
       Окрім того, допитана в судовому засіданні суду першої інстанції у якості свідка ОСОБА_3 , зазначила, що працює головним бухгалтером в Комунальному підприємстві «Січ» Дніпропетровської обласної ради. Її робоче місце знаходиться в одному кабінеті із головним спеціалістом з питань соціального-економічного розвитку ОСОБА_2 та підтвердила, що 03 або 04.05.2018 року в службовому кабінеті в її присутності позивачу ОСОБА_1 було вручено ОСОБА_2 копію наказу від 02.05.2018 року про звільнення позивача.
       Посилання ж ОСОБА_1 про те що копію наказу про звільнення від 02 травня 2018 року № 108-ок він отримав лише від «Інспекції праці» спростовуються самими відповідями Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 15.06.2018 року № БП-6-695-11/04, та від 16.07.2018 року № БП-6-816-11/04, згідно яких Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області жодного разу не посилається у тексті відповідей на наказ від 02 травня 2018 року № 108-ок, та до своїх відповідей не додає жодних додатків.
       А тому, з огляду на пред`явлення позову до суду 26.11.2018 року, позивачем було пропущено встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України місячний строк для звернення до суду з позовом, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. 
       Доказів щодо поважності причин пропуску цього строку позивачем не надано та клопотань про його поновлення не заявлялось.
       Посилання апелянта, що КП «СІЧ» ДОР» при скороченні чисельності і штату працівників не взяло до уваги, що позивач є учасником Революції Гідності, у зв`язку із чим позивач мав переважне право на залишення на роботі, колегія суддів ставиться критично, оскільки пунктом 7 Порядку надання статусу постраждалого учасника Революції Гідності затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 р. № 119 передбачено, що Рішення про надання (відмову у наданні) статусу постраждалого учасника Революції Гідності та видачу (відмову у видачі) відповідного посвідчення приймається органом соціального захисту населення протягом семи робочих днів з дня подання заяви.         Після прийняття рішення про надання особі статусу постраждалого учасника Революції Гідності та видачі їй відповідного посвідчення орган соціального захисту населення вносить інформацію про таку особу до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги.
       Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно наданого до позовної заяви копії посвідчення серії №0304 від листопада 2018 року, є постраждалим учасником Революції Гідності, проте на час звільнення 02.05.2018 року позивач не мав статусу постраждалого учасника Революції Гідності, й відповідно КП «СІЧ» ДОР» при скороченні чисельності і штату працівників, та звільненні ОСОБА_1 не мало можливості враховувати зазначені обставини.
        Доводи щодо порушення вимог ст. 47 КЗпП, а саме те, що відповідач у день звільнення не видав належно оформлену трудову книжку, внаслідок чого позивач просив стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 35600 грн.
       Так, згідно, ст. 47 КЗпП Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день Звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
       Разом з тим, ч.5 ст. 235 КЗпП передбачено, що у разі затримки видачі трудової Книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
       Тобто, виходячи із змісту вищенаведених статей власник несе відповідальність за затримку видачі трудової книжки за умови наявності вини з боку останнього.
       Так, дійсно при звільненні ОСОБА_1 у день звільнення 02.05.2018 року КП «СІЧ» ДОР» не видав позивачу належно оформлену трудову книжку.
       Невиконання приписів ч. 1 ст. 47 КЗпП відповідачем було зумовлено відсутністю у день звільнення трудової книги ОСОБА_1 , яка разом із особовою справою ОСОБА_1 була вилучена в рамках кримінального провадження внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 12017040000000066 від 25.01.2017 року працівниками СУ ГУНП в Дніпропетровській області під час проведення 10.02.2017 року обшуку (на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2017 року по справі
№ 200/1670/17), та накладено арешт на вилучені документи в тому числі й на особову справу ОСОБА_1 на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2017 року по справі № 200/3436/17.
       Отже, враховуючи що трудова книга ОСОБА_1 на час звільнення знаходилась в матеріалах кримінального провадження внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 12017040000000066 від 25.01.2017 року, на яку ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2017 року по справі № 200/3436/17 накладено арешт, тому КП «СІЧ» ДОР» не може нести відповідальність за затримку видачі трудової книжки передбачену ч.5 ст. 235 КЗпП.
       В свою чергу ОСОБА_1 був обізнаний про вищезазначені обставини, мав право оскаржити ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2017 року по справі № 200/3436/17, та або звернутись до суду із клопотанням про скасування арешту майна, - трудової книги.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2019 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича