ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
6 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 761/42567/16-ц
провадження № 61-32627св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Київзовніштур»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київзовніштур» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 року, ухвалене у складі судді Осаулова А. А., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 8 червня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Київзовніштур» (далі - ТОВ «Київзовніштур») звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням.
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 1 червня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ТОВ «Київзовніштур» укладений договір найму (оренди) нежитлового приміщення, відповідно до умов якого  ОСОБА_3 передала у тимчасове користування ТОВ «Київзовніштур» нежитлове офісне приміщення АДРЕСА_1 . 
Відповідно до пункту 1.5 договору сторони визначили строк договору найму (оренди) нежитлового приміщення з 1 червня 2014 року по 30 травня 2015 року. 
Якщо жодна сторона у двомісячний термін до закінчення даного договору не заявить про намір його розірвання, даний договір автоматично пролонгується на термін, який дорівнює терміну дії даного договору (пункт 7.2 договору).
Позивач зазначав, що ані він, ані наймодавець у двомісячний термін до 30 травня 2016 року не заявляли про намір розірвати договір, тому даний договір є пролонгованим до 30 травня 2017 року.
16 червня 2016 року всупереч умовам договору наймодавець - ОСОБА_3 самовільно змінила замки у вхідних дверях до орендованого приміщення, чим перешкоджає у користуванні приміщенням.
Позивач неодноразово звертався до ОСОБА_3 з вимогами припинити незаконні дії, які ОСОБА_3 залишено поза увагою.
Також позивач вказував на те, що 30 серпня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право спільної часткової власності на спірне нежитлове приміщення і продовжують порушувати законні права позивача як наймача за договором найму (оренди) нежитлового приміщення.
Посилаючись на викладене, позивач просив зобов`язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме нежитловим приміщенням з № 1 по № 4, № 1 (групи приміщень № 61) загальною площею 43,3 кв.м на АДРЕСА_1 і надати генеральному директору ТОВ «Київзовніштур» Міхно В. Г. ключі від вказаного нежитлового приміщення, а також просив стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу в сумі 6 675 грн та відшкодувати судові витрати в сумі 1 450 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які б вказували на згоду наймодавця на продовження дії договору найму (оренди) нежитлового приміщення на новий термін, як це передбачено пунктом 6.2 цього договору, тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 8 червня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Київзовніштур» відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 року залишено без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У червні 2017 року ТОВ «Київзовніштур» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва                             від 8 червня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
 
ТОВ «Київзовніштур» зазначало, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, зокрема, судами залишено поза увагою умови договору найму (оренди) нежитлового приміщення від 1 червня 2014 року, а саме пункт 7.2 цього договору. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що сторони договору у двомісячний термін до закінчення даного договору заявляли про намір його розірвати, тому договір автоматично пролонгований до 30 травня 2017 року.
 
Також заявник вказував на те, що суди не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, акту виконаних робіт від 31 травня 2016 року, підписаному сторонами після вказаного у договорі строку його дії, відповідно до якого сторони погодили продовжувати дотримуватись умов договору від 1 червня 2014 року. Такі обставини, як вважає заявник, свідчать про погодження сторонами у письмовій формі продовження договору найму (оренди) нежитлового приміщення на новий строк, а саме по 31 травня 2017 року. Не взявши до уваги доказ, який підтверджує волевиявлення сторін у письмовій формі щодо продовження строку дії договору оренди, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про суперечливий характер пунктів 6.2 та 7.2 і застосував статтю 764 ЦК України, статтю 284 ГК України, які до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. 
 
Заявник також посилався на те, що суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення статті 770 ЦК України, згідно з якою у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. 
 
Позиція інших учасників справи
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
 
Посилався на те, на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2016 року він є власником 60/100 часток нежитлового приміщення на                АДРЕСА_1 . Продавцем вказаного нежитлового приміщення була ОСОБА_4 , яка підтвердила право власності на це приміщення договором дарування від 22 серпня 2016 року. 
 
У пункті 4.1 договору купівлі-продажу продавець гарантувала, що до укладення даного договору ні все приміщення, ні будь-яку його частину нікому іншому не здано в найм (оренду), безоплатне користування тощо. 
 
1 листопада 2016 року він отримав лист від адвоката Титаренка С. М., який діє в інтересах ТОВ «Київзовніштур», з якого дізнався, що приміщення було в користуванні ТОВ «Київзовніштур».
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 вважає, що суди попередніх інстанцій правильно встановили, що для продовження договору мав бути укладений додатковий договір, як це визначено у пунктах 6.1 та 6.2 договору від 1 червня 2014 року. Оскільки позивач не надав доказів, які б вказували на згоду продовжувати дію договору, підстав для задоволення позову не було. 

 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Вказана справа передана до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 1 червня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (наймодавець) та ТОВ «Київзовніштур» (наймач) укладений договір найму (оренди) нежитлового приміщення.
 
Згідно з пунктом 1.1 договору наймодавець передав у тимчасове платне користування (в найм) для здійснення підприємницької діяльності нежитлове приміщення з № 1 по № 4, № 1 (групи приміщень № 61                               в літері А) - офісне приміщення на АДРЕСА_1 .
Нежитлове приміщення передано в оренду, що підтверджується актом прийому-передачі приміщення від 2 червня 2014 року, складеним і підписаним ОСОБА_3 і ТОВ «Київзовніштур» .
 
Відповідно до пункту 1.5 договору сторони визначили, що строк договору найму (оренди) нежитлового приміщення з 1 червня 2014 року по                       30 травня 2015 року. 
 
Розділ 6 «Продовження і розірвання договору» містить пункт 6.2, згідно з яким за два місяці до спливу терміну дії цього договору сторони зобов`язані переглянути його умови, включаючи розмір орендної плати, та у разі досягнення згоди - оформити це письмовою угодою, яка буде підставою для укладення договору оренди приміщення, вказаного у п. 1.3 цього договору, на новий термін.
 
Пунктом 7.2 договору сторони передбачали, що якщо жодна сторона у двомісячний термін до закінчення даного договору не заявить про намір його розірвання, даний договір автоматично пролонгується на термін, який дорівнює терміну дії даного договору.
 
Також судами встановлено, що 30 серпня 2016 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (покупці) укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець продала, а покупці купили у власність нежитлові приміщення з № 1 по № 4, № 1 (групи приміщень № 61 в літері А) загальною площею 43,30 кв.м на                                      АДРЕСА_1 . 
 
ОСОБА_2 набула у приватну власність 40/100 часток нежитлового  приміщення, а ОСОБА_1 - 60/100 часток цього ж приміщення.
 
Згідно з пунктом 1.3 розділу 1 «Предмет договору» приміщення належать продавцю на праві приватної власності на підставі договору дарування нежилих приміщень, посвідченого Лабутіною Ю. Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 22 серпня 2016 року, за реєстровим номером 2274.
 
У пункті 4.1 розділу 4 «Гарантії» зазначеного договору купівлі-продажу продавець, зокрема, свідчить, що до укладення цього договору ні все приміщення, ні будь-яку його частину нікому іншому не продано, не подаровано, іншим способом не відчужено, не здано в найм (оренду), безоплатне користування, воно не є предметом іпотеки, прав щодо нього у третіх осіб немає.
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Статтею 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
 
Договір найму укладається на строк, встановлений договором (стаття 763 ЦК України).
 
Частиною першою статті 770 ЦК України передбачено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.
 
Звертаючись до суду з відповідним позовом, ТОВ «Київзовніштур» посилалось на договір найму (оренди) нежитлового приміщення                             від 1 червня 2014 року, який був поновлений на строк, раніше встановлений договором, оскільки відповідно до пункту 7.2 цього договору жодна зі сторін у двомісячний термін до закінчення даного договору не заявила про намір його розірвати. 
 
Також посилалось на те, що з 16 червня 2016 року ТОВ «Київзовніштур» умисно та протиправно перешкоджають у здійснені господарської діяльності. 
 
На підтвердження своїх вимог ТОВ «Київзовніштур» надало акти протидії законній господарській діяльності від 16 та 17 червня 2016 року, складені та підписані посадовими особами ТОВ «Київзовніштур», акт проникнення на об`єкт від 16 червня 2016 року, лист та телеграму ТОВ «Київзовніштур» на адресу ОСОБА_3 . 
 
Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вказував на те, що акти від 16 та 17 червня 2016 року, акт проникнення на об`єкт від 16 червня 2016 року, а також лист і телеграма на адресу ОСОБА_3 , не є доказами чинення перешкод відповідачами, оскільки зазначені акти складені до набуття права власності на нежитлові приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
 
З договору купівлі-продажу від 30 серпня 2016 року суди встановили, що спірні нежитлові приміщення з № 1 по № 4, № 1 (групи приміщень № 61 в літері А) загальною площею 43,30 кв.м на АДРЕСА_1 придбані не у ОСОБА_3 , а у ОСОБА_4 , проте будь-яких вимог до ОСОБА_4 позивач не заявляв. 
 
Згідно зі статтею 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення судами справи, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами). 
 
Частиною першою статті 58 та частиною другою статті 59 ЦПК України у тій же редакції Кодексу передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з недоведення позивачем надання наймодавцем згоди на продовження договору найму (оренди) нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 . Оскільки матеріали справи не містять доказів письмово оформленої згоди на пролонгацію договору найму (оренди) нежитлового приміщення, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
 
Водночас, судами попередніх інстанцій не досліджено та не надано жодної оцінки акту виконаних робіт від 31 травня 2016 року, наданому позивачем, у якому вказано, що сторони продовжують дотримуватись умов договору найму (оренди) нежитлового приміщення від 1 червня 2014 року; не встановлено судами і підстави користування позивачем спірним приміщенням після 30 травня 2015 року. 
 
Крім того, відповідно до пункту 7.2. договору, якщо жодна сторона у двомісячний термін до закінчення даного договору не заявить про намір його розірвання, даний договір автоматично пролонгується на термін, який дорівнює терміну дії даного договору. 
 
Проте такій погодженій сторонами договору умові у сукупності з актом виконаних робіт від 31 травня 2016 року та змістом розділу 6 «Продовження і розірвання договору» суди оцінки не надали. 
 
Не дослідивши всі зібрані у справі докази у їх взаємозв`язку, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не дотримавшись вимог статті 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення судами справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Оскільки судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, суд задовольняє касаційну скаргу, скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій і направляє справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київзовніштур» задовольнити.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 року  та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 8 червня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов 	
Судді:  	В. С. Жданова    В. М. Ігнатенко    С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук