Постанова
Іменем України                                           
03 червня 2020 року                             
м. Київ                                                                    
справа № 442/637/16-ц
провадження № 61-42593св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач),               Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , 
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, зустрічним позовом ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , що представляє свої інтереси та інтереси малолітнього сина ОСОБА_4 , в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за померлою ОСОБА_5 на 3/8 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати відділ Державної реєстраційної служби в                            м. Дрогобич зареєструвати право власності на це нерухоме майно.
В обґрунтування позову посилається на те, що її мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла у віці 39 років, ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дівоче прізвище матері ОСОБА_6 . Після її смерті залишились спадкоємці першої черги: вона - дочка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , її син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , її чоловік - (відповідач) ОСОБА_2 та матір ОСОБА_5 - ОСОБА_7 . 
Позивач є дочкою від першого шлюбу ОСОБА_5 Прізвище матері після укладення шлюбу з її батьком ОСОБА_8 було змінено на ОСОБА_9 . Шлюб між її батьками був розірваний 14 липня 2005 року. Після розірвання шлюбу її мати змінила прізвище ОСОБА_9 на прізвище ОСОБА_6 . 
30 грудня 2010 року її мати уклала шлюб з ОСОБА_2 . В цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син ОСОБА_3 . 
Після смерті її матері залишилась спадщина, а саме: квартира АДРЕСА_2 . Квартира складається з 3-х кімнат, загальною площею 67,7 кв. м. Всі спадкоємці після смерті матері звернулися із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса. 
Пізніше ОСОБА_7 та ОСОБА_2 відмовилися від цих заяв на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
Через деякий час відповідач ОСОБА_2 відмовився від цієї заяви та її відкликав і таким чином на сьогоднішній день залишились троє спадкоємців, а саме: ОСОБА_1 ,                      ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . 
Вважає, що квартира АДРЕСА_2 повинна бути розподілена, як спадкове майно після її смерті між 4 спадкоємцями порівну та з врахуванням відмови ОСОБА_7 їй повинно належати 3/8 даної квартири, оскільки вона належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 . 
У квітні 2016 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , в якому просив визнати права власності на спадкове майно, з відповідними уточненнями, про які вказав в судовому засіданні та просив визнати право власності за ним на 10/16 часток квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 67,7 кв. м, житловою площею 40,6 кв. м, з яких: 8/16 часток (1/2) частка в спільній сумісній власності подружжя; 2/16 часток, (1/4 від 1/2 частки) в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати право власності за ОСОБА_3 на 3/16 часток квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 67,7 кв. м., житловою площею 40,6 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування поданого зустрічного позову посилається на те, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, від 18 липня 2013 року, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 , з якою він зареєстрував шлюб 30 грудня 2010 року. Фактично їх шлюбні стосунки та ведення спільного господарства розпочалося у 2008 році в Італії, оскільки з цього часу вони почали проживати разом, як подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_2 його дружина ОСОБА_5 померла. Після смерті дружини відкрилася спадщина за законом, оскільки за життя спадкодавець заповіту не складала. Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину за законом є сторони у справі: ОСОБА_1 - донька покійної дружини від першого шлюбу; він - ОСОБА_2 як її чоловік та спільний син - ОСОБА_3 . Мати спадкодавця - ОСОБА_7 впродовж шести місяців з моменту відкриття спадщини відмовилась від її прийняття на користь обох внуків - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину за законом немає. 
Оскільки до складу спадкового майна входить квартира АДРЕСА_2 , яка придбана на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу під час шлюбу, в силу вимог норм Сімейного кодексу України, 12 частка вказаної квартири належить йому - ОСОБА_2 , як чоловіку покійної, і є його власністю як частка у спільному майні подружжя. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого                      2017 року у складі судді Коваль Р. Г. у задоволенні первинного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 задоволено. Визнано право власності за                           ОСОБА_2 на 10/16 часток квартири АДРЕСА_2 загальною площею 67,7 кв. м, житловою площею 40,6 кв. м, з яких: 8/16 часток (1/2) частка в спільній сумісній власності подружжя; 2/16 часток, (1/4 від 1/2 частки) в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано право власності за ОСОБА_3 на 3/16 часток квартири АДРЕСА_2 загальною площею 67,7 кв. м, житловою площею 40,6 кв. м, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов місцевий суд виходив з того, що власником квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Квартира була придбана у шлюбі з ОСОБА_2 , фактичні шлюбні стосунки та ведення спільного господарства між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розпочалися у 2008 році в Італії, оскільки з цього часу вони почали проживати разом, як подружжя. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за законом, оскільки за життя вона заповіту не складала. Посилаючись на те, що спірна квартира було набута під час шлюбу за спільні кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову та відмови у задоволенні первісного позову.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2017 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 . В задоволенні решти позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд вважав, що спірна квартира набута померлою матір`ю позивача та відповідача ОСОБА_3 і дружиною відповідача ОСОБА_2 хоч і за час шлюбу, однак за особисті кошти, від відчуження належного їй нерухомого майна, тому така була до смерті її особистою власністю. Разом із тим апеляційний суд вказував, що вимога позивача про зобов`язання відділу Державної реєстраційної служби в м. Дрогобичі права власності на вказане майно без залучення вказаної особи як відповідача та відсутності будь-яких доводів про порушення таким, невизнання чи оспорювання таким будь-яких прав позивача слід вважається безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2018 року ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2018 року в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було помилково скасовано рішення місцевого суду, яке було ухвалене з дотриманням норм як матеріального так і процесуального права.
Заявник вказує, що судом апеляційної інстанції не було враховано тієї обставини, що спірне майно було придбане під час шлюбу, а тому на нього розповсюджується правовий режим спільного сумісного майна подружжя, отже йому належить 1/2 частка спірного майна як другому з подружжя, а решта є спадковою масою після смерті ОСОБА_10 
Частка ОСОБА_10 у спірному майні виділена не була, а тому у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для часткового задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного. 
Аргументом касаційної скарги також є те, що суд апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права не конкретизував в порядку якого права ОСОБА_1 набула право власності на 3/8 спірної квартири та відмовив у задоволенні його позовних вимог.
Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
У вересні 2018 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги. ОСОБА_1 вказує, що апеляційний суд дійшов до правильного висновку про те, що спірна квартира була особистою власністю її покійної матері  ОСОБА_10 , а тому його висновок є таким, що ґрунтується на нормах як матеріального так і процесуального права. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.
04 вересня 2018 року справа № 442/637/16-ц надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1039/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу                 № 442/637/16-ц (провадження № 61-42593св18) 14 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Литвиненко І. В.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 (за життя                  ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), матір позивача (відповідача за зустрічним позовом) та на час смерті дружина відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 та мати відповідно відповідача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 (позивача за зустрічним позовом).
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 одружились ІНФОРМАЦІЯ_6 . До цього ОСОБА_5 перебувала в шлюбі з 21 липня 1994 року до 14 липня 2005 року з ОСОБА_13 .
За своє життя померла ОСОБА_5 26 квітня 1996 року набула у особисту власність в порядку приватизації квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 38,8 кв. м, а саме згідно свідоцтва про право власності від 26 квітня 1997 року.
26 травня 1997 року вказана квартира за договором міни була нею обміняна на квартиру АДРЕСА_4 , загальна площа 53,4 кв. м.
Додатково набуття квартири АДРЕСА_4 у особисту власність визнано колишнім чоловіком ОСОБА_5 - ОСОБА_14 
11 січня 2008 року у особисту власність ОСОБА_5 набуто квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 36,7 кв. м, відповідно до договору дарування вказаної квартири, за яким її мати                   ОСОБА_7 подарувала їй означену кватиру.
Після цього, ця квартира була переобладнана ОСОБА_5 під магазин (нежиле приміщення) за адресою: АДРЕСА_6 , площею 38,9 кв. м.
В подальшому 24 жовтня 2012 року вказана квартира АДРЕСА_4 була продана ОСОБА_5 за                       216 000 грн ОСОБА_15 
24 грудня 2012 року ОСОБА_5 уклала договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, за яким вона мала намір придбати у особисту власність за 353 000 грн будинок АДРЕСА_7 у ОСОБА_16 .
Крім цього, цього ж числа 24 грудня 2012 року ОСОБА_5 уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки за цією ж адресою за яким вона мала намір набути у власність земельну ділянку, площею 0,1097 га для обслуговування вказаного будинку за 50 500 грн.
Враховуючи наявність у ОСОБА_5 грошових коштів в розмірі 216 000 грн від продажу належної їй квартири апеляційний суд вказував, що ОСОБА_5 за договорами                         від 24 грудня 2012 року ОСОБА_5 сплатила 50 500 грн за придбання ділянки                      та 94 760 грн за придбання будинку, а всього 145 260 грн з наявних у неї коштів.
Решту суми, а саме 258 240 грн ОСОБА_5 повинна була сплатити згодом та така сума нею сплачена після продажу 07 червня 2013 року належного їй нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , площею 38,9 кв. м ОСОБА_17 за 262 000 грн (договір купівлі продажу нежилого приміщення від 07 червня 2013 року).
Після цього за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на згаданий будинок та земельну ділянку, а саме 09 липня 2013 року (дані витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності у матеріалах, на підставі яких було посвідчено договорі купівлі-продажу житлового будинку від 17 липня 2013 року та дані витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності у матеріалах, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2013 року).
Апеляційний суд вказував, що вказані об`єкти права власності, незважаючи на їх набуття за час шлюбу ОСОБА_5 та відповідача слід вважати об`єктами особистої власності ОСОБА_5 , так як такі набуті виключно за її особисті кошти, що були отримані нею від продажу належного на праві особистої власності нерухомого майна.
Після цього, 17 липня 2013 року ОСОБА_5 продано згадані будинок та земельну ділянку ОСОБА_18 за суми 353 000 грн та 50 000 грн відповідно та 18 липня 2013 року, тобто на наступний день набуто знову ж у особисту власність спірну квартиру АДРЕСА_2 , площею 67,7 кв. м зі сплатою за придбання 285 000 грн.
Суд апеляційної інстанції зазначав, що спірна квартира набута померлою матір`ю позивача та відповідача ОСОБА_3 та дружиною відповідача ОСОБА_2 хоч і за час шлюбу, однак за особисті кошти, від відчуження належного їй нерухомого майна, тому така була до смерті її особистою власністю.
Судом першої інстанції були допитані свідки які повідомили суду таке:
допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 повідомила суду, що є матір`ю покійної ОСОБА_5 . Їй відомо про те, що з 2010 року відповідач ОСОБА_2 почав проживати з її донькою. Вона придбавала нерухоме майно та в подальшому його продавала. Спірна квартира придбана її покійною донькою за власні кошти, так як вона мала власний дохід, і грошові кошти від того нерухомого майна, яке вона продавала вона давала доньці.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19 суду повідомила, що вона знає сім`ю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 так як вони проживали на Україні разом. Скільки років вони жили разом сказати не може. ОСОБА_2 їздив на заробітки, вони проживали сім`єю добре, і на її думку у них був спільний бюджет.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 повідомила суду, що знала ОСОБА_5 і остання познайомилась із ОСОБА_2 в Італії. В грудні 2010 року вони одружились. Спірна квартира була придбана померлою ОСОБА_5 так як остання мала нерухомість, яку продавала та купила спірну квартиру. ОСОБА_21 їздив на заробітки однак грошей на придбання квартири на АДРЕСА_8 не давав. Їй відомо, що вони в Італії жили як одна спільна сім`я.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_22 повідомив суду, що відповідач за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом є його братом. Вказав, що з покійною ОСОБА_5 його брат познайомився у 2007 році та жив з нею за кордоном в Італії. Приїхавши на Україну, ОСОБА_2 говорив, що має намір одружитись з ОСОБА_5 . Після одруження у них народився син. Так як він спілкувався із своїм братом то він розумів, що бюджет у їхній сім`ї є спільним. Спірна квартира придбана за їх спільні гроші, так як вони були однією сім`єю. Після смерті ОСОБА_5 брат переїхав проживати в м. Скалат Тернопільської області. 
Місцевим судом було встановлено той факт, що ОСОБА_2 передавав грошові кошти в сумі 15 000 грн на погашення кредиту, який отримала його покійна дружина, після її смерті. Його мати ОСОБА_23 , яка перебуває в США також передавала грошові кошти на ім`я: ОСОБА_24 в продовж 2010-2014 років, всього на суму 17 730 доларів США, покійної дружини ОСОБА_25 впродовж 2011-2013 років, всього на суму                                      3 300 доларів США, доньки покійної дружини від першого шлюбу ОСОБА_26 , всього на суму 700 доларів США в 2015 році, вже після смерті дружини.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України  наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Перевіряючи в межах касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Разом із тим колегія суддів доходить висновку про таке.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
Апеляційним судом, на підставі додатково поданих та досліджених доказів було встановлено, що спірна квартира набута померлою матір`ю позивача та відповідача ОСОБА_3 і дружиною відповідача ОСОБА_2 хоч і за час шлюбу, однак за особисті кошти, від відчуження належного їй нерухомого майна, тому така була до смерті її особистою власністю.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                          № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Таким чином колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду, зробленим на підставі дослідження нових доказів у справі про те, що спірна квартира набута ОСОБА_5 хоч і за час шлюбу, однак за особисті кошти, від відчуження належного їй нерухомого майна, тому вона була її особистою власністю.
У зв`язку із вищенаведеним Верховний Суд приймає до уваги аналогічні доводи                           ОСОБА_13 які містяться у відзиві на касаційну скаргу.
Одночасно колегія суддів зазначає, що місцевим судом в рамках розгляду цієї справи встановлено, що фактичні шлюбні стосунки та ведення спільного господарства між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розпочалися у 2008 році в Італії, оскільки з цього часу вони почали проживати разом, як подружжя. Проте суд апеляційної інстанції вважав такі висновки суду такими, що суперечать обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, обставини які суд вважав встановленими - не доведені з чим колегія суддів погоджується, адже такої позовної вимоги в рамках розгляду цієї ОСОБА_2 не заявляв, доказів того, що питання встановлення такого факту було предметом окремого судового розгляду матеріали справи не містять.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Судами встановлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за законом, оскільки за життя вона заповіту не складала. 
Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину за законом є сторони у справі:       ОСОБА_13 , донька покійної ОСОБА_5 від першого шлюбу; ОСОБА_2 - чоловік та їх спільний син ОСОБА_3 .
Мати спадкодавця - ОСОБА_7 впродовж шести місяців з моменту відкриття спадщини відмовилась від її прийняття в користь обох внуків - ОСОБА_13 та                           ОСОБА_3 .
Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину за законом немає.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права не конкретизував в порядку якого права ОСОБА_13 набула право власності на 3/8 спірної квартири оскільки суд апеляційної інстанції правильно визначився із статусом майна, яке ОСОБА_13 набула у власність в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , тому вказана описка не вплинула на зміст судового рішення і може бути виправлена відповідно до вимог ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Таким чином колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що в порушення вищевказаних норм матеріального права суд першої інстанції, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 10/16 часток спірної квартири та 3/16 часток за ОСОБА_3 і відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_13 не звернув уваги на те, що спірна квартира належала ОСОБА_5 на праві особистої власності внаслідок чого помилився у визначенні розмірів часток та не задовольнив первісний позов ОСОБА_13 , адже в цьому випадку відбулося спадкування за законом належного спадкодавцеві на праві особистої власності майна.
Статтею 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог                  ОСОБА_13 підлягає залишенню без змін у цій частині.
Колегія суддів доходить висновку що, апеляційний суд частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_13 в порушення вищенаведених норм матеріального права дійшов до помилкових висновків про наявність підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього                             ОСОБА_3 , а тому постанова суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення його позовних вимог.
Верховний Суд зазначає, що з урахуванням того, що в цьому випадку має місце спадкування за законом, а спірне майно належало ОСОБА_5 , на праві особистої власності, ОСОБА_7 відмовилась від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на користь обох внуків - ОСОБА_13 та ОСОБА_3 , їх частки у спірній квартирі з 1/4  збільшились до 3/8, а частка ОСОБА_2 , як чоловіка покійної, повинна становити 2/8.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.
Відповідно до частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує оскаржувану постанову суду апеляційної інстанцій й ухвалює нове рішення про часткове задоволення зустрічного позовів з наведених підстав.
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою від 21 серпня 2018 року виконання постанови Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2018 року зупинене до закінчення касаційного провадження.
Оскільки касаційну скаргу задоволено частково, а оскаржувана постанова частково скасована, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання постанови Апеляційного суду Львівської області від 17 липня                    2018 року в частині, яку касаційний суд залишив без змін.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 412, 416,436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Львівської області  від 17 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.
Зустрічний позов ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно задовольнити частково.
Визнати право власності за ОСОБА_2 на 2/8 частки квартири АДРЕСА_2 загальною площею 67,7 кв. м, житловою площею 40,6 кв. м в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_25 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнати право власності за ОСОБА_3 на 3/8 частки квартири                      АДРЕСА_2 загальною площею 67,7 кв. м, житловою площею 40,6 кв. м, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_25 , померлої                        ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В іншій частині зустрічного позову ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно відмовити.
В іншій частині постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2018 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Апеляційного суду Львівської області від 17 липня                  2018 року в частині, яку касаційний суд залишив без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.           
   ГоловуючийВ. С. Висоцька    Судді:А. І. Грушицький     А. А. Калараш     І. В. Литвиненко   І. М. Фаловська