СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" червня 2020 р.                                                               Справа № 905/1865/19  
Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя  Пелипенко Н.М. 
за участю секретаря судового засідання Полупан Ю.В.
за участю представників:
позивача – не з`явився 
відповідача – адвоката Жукова А.О. (довіреність № 10-12/2019 від 10.12.2019; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №5212 від 19.10.2018)
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ (вх. № 1199 Д/3) на рішення Господарського суду Донецької області від 11.03.2020 по справі № 905/1865/19 (суддя Зекунов Е.В.; повний текст рішення складено та підписано 17.03.2020)
за позовом Акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»,  м. Київ 
до  Акціонерного товариства «К.Енерго», м. Курахове, Донецька область 
про стягнення 182.383.683,88 грн., з яких: пеня – 72.877.558,21 грн., 3% річних – 25.673.722,51 грн., інфляційні втрати – 83.832.403,16 грн.,-
ВСТАНОВИЛА:
02.10.2019 Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі – АТ «НАК «Нафтогаз України»; позивач) звернулося до Господарського суду Донецької області із позовом про стягнення з Акціонерного товариства «К.Енерго» (далі – АТ «К.Енерго»; відповідач) 182.383.683,88 грн., з яких: пеня – 72.877.558,21 грн., 3% річних – 25.673.722,51 грн., інфляційні втрати – 83.832.403,16 грн.
Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що відповідач порушив умови  Договору постачання природного газу від 13.10.2016 № 1517/1617-ТЕ-41, прострочивши виконання зобов`язання з оплати природного газу, поставленого протягом жовтня 2016  – вересня 2017 року.   
Рішенням Господарського суду Донецької області від 11.03.2020 по справі № 905/1865/19 у задоволенні позову Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Акціонерного товариства «К.Енерго» про  стягнення 182.383.683,88 грн., з яких: пеня – 72.877.558,21 грн., 3% річних – 25.673.722,51 грн., інфляційні втрати – 83.832.403,16 грн. – відмовлено повністю.
Рішення мотивоване тим, що строки виконання зобов`язань за Договором постачання природного газу від 13.10.2016 № 1517/1617-ТЕ-41 відповідачем не були порушені, у зв`язку із чим відсутні підстави для нарахування та стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних; підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, позивач фактично погодився із зміною порядку та строків проведення розрахунків за наданий ним газ за Договором; розрахунки між сторонами цього договору здійснювались за рахунок коштів, які перераховувались позивачу виключно з рахунку із спеціальним режимом використання; оплата вартості природного газу проводилась в період дії постанов Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005, № 217 від 18.06.2014 та №332 від 18.05.2017; взаєморозрахунки за придбаний природний газ здійснювались не власними коштами відповідача. При цьому судом відхилено доводи АТ «К.Енерго» про пред`явлення позову до неналежного відповідача, як необґрунтовані та безпідставні.
Позивач із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права (ст.ст. 7, 77, 73, 86, 238 ГПК України) та неправильне застосування норм матеріального права (ст.ст.525, 526, 549-552, 625, 631 ЦК України, ст. 193 ГК України), просить рішення  Господарського суду Донецької області від 11.03.2020 по справі № 905/1865/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ «НАК «Нафтогаз України» задовольнити повністю. Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 1.008.525,00 грн. скаржник просить покласти на відповідача. Також позивачем заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження згідно частини другої статті 256 Господарського процесуального кодексу України, із посиланням на те, що скарга подається протягом 20-ти днів з моменту отримання скаржником копії оскаржуваного рішення.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив про те, що:
-умовами Договору постачання природного газу від 13.10.2016 № 1517/1617-ТЕ-41, які є дійсними та не оспорені у судовому порядку, сторони погодили, що укладання спільних протокольних рішень, договору про організацію взаєморозрахунків в будь-якому випадку не змінює строків та порядку розрахунків. Внесення змін до спірного договору має відбуватися лише шляхом укладання окремої додатковї угоди;
-суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у зв`язку з підписанням спірних протокольних рішень строки виконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі договору змінились, оскільки не врахував умови Договору постачання природного газу від 13.10.2016 № 1517/1617-ТЕ-41, зокрема пункти 6.1. та 11.3., якими сторони визначили порядок та строки розрахунків за газ – до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу, та те, що підписання СПР та укладання договорів про організацію взаєморозрахунків за природний газ не змінює строків та умов розрахунків за договором і не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості;
-посилання суду першої інстанції на укладення ряду СПР та договору про організацію взаєморозрахунків, як на підставу для зміни порядку та строку розрахунку,  суперечать умовами Договору і принципу обов`язковості виконання договірних зобов`язань;
-до спірних правовідносин мають бути застосовані положення статті 618 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник відповідає за порушення зобов`язання іншими особами, на яких було покладення його виконання, якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця;
-оскільки державою передбачений певний механізм перерахування субвенцій, але не врегульовані питання його імплементації при здійсненні розрахунків за природний газ між постачальником та покупцем, тому сторони вправі, керуючись передбаченим статтею 627 Цивільного кодексу України принципом свободи договору, визначити (конкретизувати) умовами угоди порядок регулювання щодо платежів, здійснених через СПР та договір про організацію взаєморозрахунків, строки, якими мають керуватися сторони, що і було здійснено сторонами спору в умовах пункту 6.1. Договору;
-постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 № 853 внесено зміни до пункту 20 примірного договору купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу із спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій (зокрема, доповнено абзацом «сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень відповідно до Порядку №20 від 11.01.2005 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором»);
-під час розгляду справи судом першої інстанції було проігноровано фактичну обставину, що із загальної суми поставленого позивачем відповідачу природного газу на суму 3.453.923.890,38 грн. було сплачено згідно СПР на підставі постанови КМУ № 20 від 11.01.2005 лише частково в сумі 1.500.325.736,19 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та витягом по рахунку за операціями. Різниця ж між сумою вартості поставленого газу та сумою сплачених коштів згідно СПР в сумі 1.953.598.154,19 грн. сплачена відповідачем власними коштами; 
-відповідач мав можливість у разі загрози виникнення заборгованості, сплачувати кошти зі свого поточного рахунку на поточний рахунок позивача зі спеціальним режимом використання, тим самим уникаючи виникнення прострочення.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2020 для розгляду справи № 905/1865/19 сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя Пелипенко Н.М.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 поновлено   Акціонерному товариству «НАК «Нафтогаз України», м. Київ строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Донецької області від 11.03.2020 по справі № 905/1865/19 та відкрито апеляційне провадження з розгляду даної скарги. Відповідачу - Акціонерному товариству «К.Енерго» встановлено строк до 29.05.2020 для подання суду відзиву на апеляційну скаргу.
28.05.2020, тобто у строки встановлені судом, відповідач направив засобами поштового зв`язку відзив на апеляційну скаргу (вх. № 5358 від 02.06.2020), в якому вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначив, що висновки суду першої інстанції є цілком законними та обґрунтованими, а тому підстави для скасування оскаржуваного позивачем рішення відсутні.
Відповідач зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність вини відповідача у простроченні виконання грошових зобов`язань, оскільки розрахунки за спірним договором проводились шляхом укладення спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків (відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 №20), підписанням яких сторони фактично змінили порядок та строки здійснення взаєморозрахунків. Крім того, неврегульовані спільними протокольними рішеннями платежі проводились шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків відповідно до постанови КМУ від 18.06.2014 №217. 
Відповідач наголошує, що не користувався коштами, належними до оплати за постачання природного газу і не міг впливати на визначення нормативу перерахування коштів. Відповідно у суду були відсутні правові підстави для стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційного збільшення суми боргу.
Ухвалою суду від 02.06.2020 справу № 905/1865/19 призначено до розгляду на 18.06.2020 об 11:30 год. 
Позивач наданими йому процесуальними правами не скористався та не направив в судове засідання 18.06.2020 свого повноважного представника, хоча про день, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №61022 5223790 8. Про причини неявки свого представника суд не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань або пояснень від позивача до суду не надходило.
Відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції враховуючи, що явку представників сторін в засідання не визнано обов`язковою та те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача.
У судовому засіданні 18.06.2020 представник відповідача заперечив проти доводів скаржника, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а скаргу без задоволення. 
Апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини п`ятої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами частини другої цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, підтверджується в ході апеляційного розгляду справи та не оспорюється сторонами, 13 жовтня 2016 року між позивачем - Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (яке у подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»), як Постачальником, та відповідачем - Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (яке змінило свою назву на Акціонерне товариство «К.енерго» та місцезнаходження: 85612, Донецька область, Мар`їнський район, місто Курахове, вул. Енергетиків, будинок 34), як Споживачем, був укладений Договір постачання природного газу №1517/1617-ТЕ-41 (далі - Договір), у відповідності до пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього Договору.
Згідно відомостей, які наявні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач змінив повне та скорочене найменування. Станом на 10.09.2019 за кодом ЄДРПОУ 00131305 значиться Акціонерне товариство «К.ЕНЕРГО» (дані про реєстрацію змін до установчих документів внесені 09.08.2019). 
Пунктом 1.2. Договору передбачено, що газ, який продається за цим Договором,  використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Згідно пункту 2.1. Договору Постачальник передає Споживачу для СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року (включно) природний газ обсягом до 488206 тис.куб.м.
У відповідності до пункту 3.1. Договору право власності на природний газ переходить від Постачальника до Споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ Споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Пунктом 3.4. Договору сторонами визначено, що приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного газу Споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, зазначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.
Згідно пункту 5.2. Договору ціна за 1000 куб. метрів природного газу за цим Договором становить 4942,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5930,40 грн.
31 березня 2017 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №2 до Договору, якою було погоджено, що ціна за 1000 куб. метрів газу з 01.04.2017  становить 4942,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5930,40 грн.
Згідно пункту 6.1. Договору оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. 
Згідно протоколу узгодження розбіжностей від 13.10.2016 року, сторони  погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього Договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим Договором.
Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років (пункт 10.3. Договору).
Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 жовтня 2016 року і діє в частині реалізації газу до 31 березня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 12.1. Договору).
Сторони також узгодили (згідно протоколу узгодження розбіжностей від 13.10.2016), що з урахуванням пункту 11.3. цього Договору, укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України 11 січня 2005 року №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не звільняє Споживача від обов`язку сплатити на користь Постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим Договором (пункт 8.3. Договору).
Згідно з підписаними сторонами Договору та скріпленими їх печатками актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 на обсяг газу 52993,114 тис.куб.м., від 30.11.2016 на обсяг газу 87703,039 тис.куб.м., від 31.12.2016 на обсяг газу 109054,461 тис.куб.м., від 31.01.2017 на обсяг газу 111310,279 тис.куб.м., від 28.02.2017 на обсяг газу 93524,437 тис.куб.м., від 31.03.2017 на обсяг газу 81992,196 тис.куб.м., від 30.04.2017 на обсяг газу 12963,025 тис.куб.м., від 31.05.2017 на обсяг газу 7654,766 тис.куб.м., від 30.06.2017 на обсяг газу 9027,990 тис.куб.м., від 31.07.2017 на обсяг газу 6260,941 тис.куб.м., від 31.08.2017 на обсяг газу 4520,809 тис.куб.м., від 30.09.2017 на обсяг газу 5404,880 тис.куб.м., належним чином засвідчені копії якої долучені до матеріалів справи, позивач у період з 01.10.2016 по 30.09.2017 на виконання умов Договору передав у власність ПАТ «Київенерго»   природний газ на загальну суму 3.453.923.890,38 грн.
Сторони підтверджують і не оспорюють, що вартість поставленого природного газу сплачена відповідачем у повному обсязі.
Проте позивач вважає, що розрахунки за поставлений природний газ здійснювались відповідачем з порушенням строків, встановлених пунктом 6.1. Договору №1517/1617-ТЕ-41, тому і звернувся до суду із даним позовом.
Матеріали справи свідчать про те, що предметом даного спору є вимоги позивача про стягнення з відповідача сум пені в розмірі 72.877.558,21 грн., 3% річних в розмірі 25.673.722,51 грн. та інфляційних втрат у розмірі 83.832.403,16 грн., у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором в частині своєчасної оплати отриманого природного газу за період жовтня 2016-вересня 2017 року. Позивач послався на те, що період прострочення платежу за Договором з огляду на положення пункту 6.1. розпочався з 26.11.2016.
Розмір заборгованості відповідача позивач підтверджує доданим до позову відповідним розрахунком штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань, даними бухгалтерського обліку про вчинені господарські операції та сальдо взаєморозрахунків.   
Суд першої інстанції надаючи правову оцінку наявним у справі доказам дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, аргументуючи свій висновок  відсутністю правових підстав для стягнення з відповідача пені та нарахувань відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у зв`язку із тим, що:
-відповідач повністю розрахувався за природний газ та не прострочив виконання грошового зобов`язання, оскільки частина заборгованості за природний газ погашалась відповідачем відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, шляхом підписання сторонами спільних протокольних рішень, що свідчить про згоду позивача зі зміною порядку та строків проведення  розрахунків за природний газ за укладеним Договором № 1517/1617-ТЕ-41; 
-частина вартості природного газу погашалася відповідачем згідно з постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 через рахунки із спеціальним режимом використання за встановленими нормативами перерахування коштів, прийнятих на підставі постанов НКРЕКП, та із залученням бюджетних субвенцій на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 332 від 18.05.2017, а тому у відповідача була відсутня можливість впливати на порядок, строки, розмір розрахунків з позивачем та на визначення нормативів перерахування коштів, що по суті усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає в автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача згідно визначених нормативів;
-всі взаєморозрахунки за придбаний природний газ були здійснені не власними коштами відповідача, належними до оплати за постачання природного газу, а в межах дії постанов Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005, № 217 від 18.06.2014 та № 332 від 18.05.2017.
При ухваленні рішення суд першої інстанції керувався правовими висновками, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 924/296/18 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 913/334/18, від 03.04.2019 у справі № 906/278/18, від 14.03.2018 у справі № 910/9806/16 та від 24.10.2019 у справі № 903/910/18.
З даними висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог у даній справі повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки наявними у матеріалах справи доказами не підтверджується, що нарахування сум пені, 3% річних та інфляційних втрат за порушення відповідачем строків оплати вартості природного газу було здійснено позивачем на суму боргу, яку відповідач сплатив власними коштами, з порушенням строків оплати, та поза межами дії постанов Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, №217 від 18.06.2014 та №332 від 18.05.2017.
Дослідивши у сукупності долучені позивачем до позовної заяви докази, а саме:  «Довідку по операціям по ПАТ «Київенерго» за Договором №1517/1617-ТЕ-41», спільні протокольні рішення від 19.01.2017 №№299,300,301, а також реєстри погашення кредиторської заборгованості по ПАТ «Київенерго» за спожите тепло та ГВП по пільгах та субсидіях населенню за 2016 рік від 07.02.2017 №№746, 747, №19 від 16.01.2017, № 20 від 13.01.2017, № 169 від 09.12.2016, № 32 від 03.02.2017, № 34 від 03.02.2017,  суд першої інстанції обґрунтовано визначився, що розрахунки за Договором №1517/1617-ТЕ-41 здійснювалися на підставі спільних протокольних рішень за процедурою, встановленою постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій»;  шляхом розподілу коштів із застосуванням спецрахунків (відповідно до постанови КМУ від 18.06.2014 №217; із залученням бюджетних  субвенцій (на підставі постанови КМУ №332 від 18.05.2017). 
Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України положенням якої кореспондує зміст статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Частинами першою, другою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з вимогами частини першої статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини першої статті 692 Цивільного кодексу  України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно з частиною першою статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 Цивільного кодексу  України).
За змістом статті 610 зазначеного Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 7 Господарського кодексу України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.
Згідно із положеннями частин першої - третьої статті 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. 
Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. 
Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.
Таке регулювання було визначено Постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій»  (далі – Порядок №20), чинною на час відносин сторін, яких стосується спір зі справи. 
Цей Порядок визначає механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (ПАТ «НАК «Нафтогаз України»).
Аналіз змісту Порядку №20 від 11.01.2005, затвердженого зазначеною постановою, свідчить, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
Згідно з пунктом 1.2. Порядку проведення розрахунків розрахунки, передбачені в пункті 1.1. розділу І цього Порядку, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу, форма якого наведена у додатку 1 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію та природний газ або вугілля, форма якого наведена у додатку 3 до цього Порядку.
Усі учасники розрахунків зобов`язані забезпечувати підписання спільних протокольних рішень на проведення розрахунків протягом 2 робочих днів із дня отримання таких спільних протокольних рішень (пункт 1.5. Порядку проведення розрахунків).
Відповідно до пункту 7 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 20, для проведення розрахунків відповідно до цього Порядку всі учасники відкривають рахунки в органах Казначейства, крім енергопостачальних компаній, Державного підприємства «Енергоринок», які проводять розрахунки за спожиту електроенергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку. Розрахункове обслуговування цих рахунків здійснюється на умовах, визначених договором, що укладається між органами Казначейства та суб`єктами підприємницької діяльності. Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.
Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, керуючись, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, якою затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, між сторонами - ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Київенерго», за участі ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві, Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради,  Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради, було укладено низку спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України №№299-301 від 19.01.2017, №№746-750 від 07.02.2017, №1860 від 20.03.2017, № 2078 від 10.04.2017, № 2080 від 10.04.2017, № 2017 від 10.04.2017, № 2160 від 13.04.2017, № 2161 від 13.04.2017.
Даними спільними протокольними рішеннями сторони передбачили порядок та строки проведення взаєморозрахунків та визначили, що усі учасники розрахунків не пізніше наступного дня після зарахування коштів на їх рахунок перераховують кошти наступному учаснику розрахунків.
Зокрема, за умовами спільних протокольних рішень, перераховує НАК «Нафтогаз України» кошти за природний газ із записом у графі «призначення платежу» Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20, за природний газ.
Позивач підтверджує, а відповідач не оспорює, що всього за підписаними протокольними рішеннями, на користь позивача в якості сплати вартості природного газу за актами приймання-передачі від 31.10.2016, від 30.11.2016, від 31.12.2016, від 31.01.2017, від 28.02.2017, від 31.03.2017, від 30.04.2017, від 31.05.2017, від 30.06.2017, від 31.07.2017, від 31.08.2017, від 30.09.2017 за Договором було сплачено 1.500.325.736,19 грн., що підтверджується наданим до позову розрахунком та витягом по рахунку за операціями. 
Таким чином, є вмотивованими висновку суду першої інстанції про те, що  часткове погашення заборгованості за договором частково відбувалось, зокрема, на підставі спільних протокольних рішень за процедурою, встановленою постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005.
Колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника, обґрунтовані посиланням на умови Договору № 1517/1617-ТЕ-41, щодо помилковості висновку місцевого господарського суду про те, що у зв`язку з підписанням спірних протокольних рішень строки виконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі вказаного договору, змінились.
Крім того слід визнати необґрунтованими аргументи скаржника про те, що  нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасною оплатою коштів на підставі протокольних рішень необхідно здійснювати з огляду на визначені Договором строки виконання відповідачем зобов`язань, з огляду на наступне. 
У частині четвертій статті 236 Господарського процесуального кодексу України, що встановлює вимоги щодо законності та обґрунтованості судового рішення, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Питання, подібні до тих, що розглядаються у цій справі, неодноразово вже були предметом оцінки та розгляду суду касаційної інстанції.
Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 сформульовано висновок щодо застосування норм права (статей 549, 625 Цивільного кодексу України) у подібних правовідносинах.
Зокрема Верховний Суд зазначив, що запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком №20, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності). 
Подібних висновків дійшла й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18.
Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.
Тому незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при розгляді справи у справі № 924/296/18 дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення зі споживача 3 % річних, інфляційних втрат і пені у випадку підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків, навіть незважаючи на те, що відповідно до встановлених фактичних обставин справи № 924/296/18 у пункті 6.1 договору «сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до Постанови КМУ № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором».
Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду 08.08.2019 зі справи № 905/1449/18, від 22.01.2019 зі справи № 908/868/18, від 12.02.2020 зі справи № 916/2259/18 та ін.
Пункт 6.1 договору купівлі-продажу природного газу, який був предметом спору у справі № 924/296/18, так само, як і пункт 6.1 Договору, що є предметом спору у даній справі, містив тотожні умови про те, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до Порядку № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим Договором.
Отже, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регуляторного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. 
За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних, як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання,  виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Оскільки держава фактично визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ (проведення взаєморозрахунків шляхом надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості щодо різниці між фактичною вартістю теплової енергії та затвердженими тарифами, а також надання пільг та житлових субсидій населенню), а позивач не надав будь-яких доказів того, що відповідачем порушені відповідні положення Порядку №20, наведене унеможливлює застосування до відповідача наслідків неналежного виконання зобов`язань за Договором у вигляді стягнення пені та 3% річних,  інфляційних втрат в порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, нарахованих на суму заборгованості, що є предметом СПР, адже підписавши зазначені спільні протокольні рішення, сторони погодили, що відшкодування частини боргу відповідача, здійснюватиметься відповідно до встановлених зазначеними рішеннями порядку. Тобто, сторони, підписавши спільні протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, позивач погодився із зміною порядку та строків проведення розрахунків за наданий ним газ за Договором № 1517/1617-ТЕ-41.
З урахуванням наведеного, посилання скаржника на необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 618 Цивільного кодексу України також є безпідставним та необґрунтованим.
При цьому колегія суддів апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що підписання Протокольних рішень фактично засвідчує згоду їх учасників на встановлення нових умов проведення розрахунків за газ за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету, тому позивач безпідставно вважає, що до розрахунків, які здійснюються на підставі Протокольних рішень, слід застосовувати строки виконання відповідачем зобов`язання, встановлені Договором.
Відповідач не міг вплинути на процес здійснення розрахунків, зважаючи на вимоги чинного законодавства України, у тому числі враховуючи і попередньо затверджений алгоритм розподілу коштів і порядок вчинення дій за спільними протокольними рішеннями, оскільки в даному випадку оплата за отриманий природний газ залежить від своєчасності вчинення дій всіх суб`єктів спільних протокольних рішень.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, решта вартості поставленого у жовтні 2016-вересні 2017 року природного газу в сумі 1.953.598.154,19 грн. сплачена відповідачем не за рахунок власних коштів.
Так, зокрема, розрахунки між сторонами Договору №1517/1617-ТЕ-41 здійснювались частково і за рахунок коштів, які перераховувались ПАТ «Київенерго» на користь позивача виключно з рахунку зі спеціальним режимом використання.
Частиною шостою статті 11 Закону України «Про ринок природного газу» (в редакції від 09.04.2015) встановлено, що для проведення розрахунків за спожитий природний газ постачальники природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, їх структурні підрозділи, а також оптові продавці, що здійснюють продаж природного газу таким постачальникам на виконання спеціальних обов`язків, покладених на таких продавців, відкривають в установах уповноважених банків поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ від споживачів.
Порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання та порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ затверджуються Кабінетом Міністрів України. Забороняється зарахування на інші рахунки коштів за спожитий природний газ, який постачається постачальниками природного газу на виконання спеціальних обов`язків, покладених на них Кабінетом Міністрів України.
Споживачі оплачують вартість спожитого ними природного газу шляхом перерахування коштів виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, відкритий в установах уповноваженого банку постачальниками природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки, та їх структурними підрозділами.
Постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 затверджений «Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки» (далі - Порядок № 217 від 18.06.2014), яким визначено механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - спеціальні рахунки).
Дія цього Порядку №217 від 18.06.2014 не поширюється на розрахунки, що здійснюються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» та інших нормативно-правових актів щодо погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію.
Відповідно до пункту 3 Порядку №217 від 18.06.2014 теплопостачальні організації, що здійснюють продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, для виробництва яких повністю або частково використовується природний газ, куплений у постачальника природного газу із спеціальними обов`язками такими теплопостачальними організаціями або теплогенеруючими організаціями, в яких теплопостачальні організації купують теплову енергію, та їх структурні підрозділи відкривають у місячний строк з дня набрання чинності постановою, якою затверджено цей Порядок, в уповноваженому банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за категоріями споживачів «населення», «релігійні організації»«, «бюджетні установи», «інші споживачі» (далі - спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними організаціями).
Згідно з пунктом 7 Порядку №217 від 18.06.2014 теплопостачальні і теплогенеруючі організації та їх структурні підрозділи інформують споживачів про відкриті в уповноваженому банку спеціальні рахунки для оплати спожитої теплової енергії та наданих комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.
За змістом пункту 8 Порядку №217 від 18.06.2014 усі категорії споживачів, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, сплачують їх вартість шляхом перерахування коштів виключно на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів.
У разі коли у платіжному дорученні (касовому документі) споживача теплової енергії або комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води реквізити рахунка одержувача коштів за теплову енергію та/або комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води не відповідають реквізитам спеціального рахунка, відкритого теплопостачальною або теплогенеруючою організацією, банк (підприємство поштового зв`язку або орган Казначейства), що приймає платіжний документ, повертає його без виконання з надісланням відповідного повідомлення споживачеві.
Згідно з пунктом 9 Порядку №217 від 18.06.2014 уповноважений банк здійснює перерахування коштів, що надходять на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями, згідно з реєстром нормативів перерахування коштів, що надходять як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води від усіх категорій споживачів та як плата теплопостачальних організацій за вироблену теплогенеруючими організаціями теплову енергію (далі - реєстр нормативів), що затверджується Комісією.
Відповідно до пункту 12 Порядку №217 від 18.06.2014 Національна комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі комісія або НКРЕКП) на підставі даних, визначених у пунктах 10 і 11 цього Порядку, щомісяця:
1) розраховує для кожної категорії споживачів теплопостачальної і теплогенеруючої організації нормативи перерахування коштів: на поточний рахунок теплопостачальної і теплогенеруючої організації; на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками, зазначений у договорі купівлі-продажу (постачання) природного газу (далі - рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками); на рахунок оператора газотранспортної системи, зазначений у договорі на транспортування природного газу (якщо теплопостачальна або теплогенеруюча організація має чинний договір на транспортування природного газу з оператором газотранспортної системи) (далі - рахунок оператора газотранспортної системи); на рахунок оператора газорозподільної системи, зазначений у договорі на розподіл природного газу (якщо теплопостачальна або теплогенеруюча організація має чинний договір на розподіл природного газу з оператором газорозподільної системи) (далі - рахунок оператора газорозподільної системи); на спеціальні рахунки, відкриті теплогенеруючими організаціями; 2) затверджує реєстр нормативів; 3) доводить реєстр нормативів до відома уповноваженого банку для виконання не пізніше ніж за один робочий день до початку місяця, в якому застосовуватимуться нормативи; 4) розміщує реєстр нормативів на своєму офіційному веб-сайті.
На підставі пункту 13 Порядку №217 від 18.06.2014 уповноважений банк згідно з умовами договору банківського рахунка здійснює перерахування коштів за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води із спеціальних рахунків, відкритих структурними підрозділами теплопостачальних і теплогенеруючих організацій, на спеціальні рахунки теплопостачальних і теплогенеруючих організацій двічі на день, а саме: до 10-ї години - залишок коштів на початок операційного дня; до 17-ї години - кошти, що надійшли протягом операційного дня на спеціальні рахунки, відкриті структурними підрозділами теплопостачальних і теплогенеруючих організацій. Уповноважений банк до 12-ї години операційного дня здійснює відповідно до реєстру нормативів розподіл коштів, що надійшли за попередній день від структурних підрозділів теплопостачальних і теплогенеруючих організацій та споживачів, і перерахування коштів на рахунки з урахуванням вимог пунктів 14-26 цього Порядку.
Постановами НКРЕКП №142 від 31.01.2017, № 243 від 28.02.2017, № 440 від 30.03.2017, № 599 від 27.04.2017, № 1314 від 31.10.2017 затверджувався реєстр нормативів перерахування коштів, що надходять як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води від усіх категорій споживачів.
Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що частина коштів з оплати отриманого ПАТ «Київенерго» природного газу була перерахована Постачальнику на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання із посиланням у призначенні платежу на постанову Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка по операціям по ПАТ «Київенерго» із призначенням платежу «Розпод. коштів на вик.ПКМУ№217 від 18.06.2014».
Враховуючи, що кошти були перераховані постачальнику на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання у відповідності до вимог Порядку №217 від 18.06.2014, відповідач не міг самостійно впливати на порядок оплати послуг з постачання природного газу, що надавались йому позивачем на підставі Договору,  оскільки в даному випадку, у відповідача була відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за природний газ, оскільки всі кошти, які надходять на рахунок відповідача, уповноваженим банком самостійно розподіляються згідно з затвердженим поставами НКРЕП алгоритму та перераховуються на рахунок позивача.
В матеріалах справи відсутні і позивачем не надані докази, які б підтверджували  перерахування коштів з порушенням строків, визначених Порядком №217 від 18.06.2014.
Подібна ситуація склалася і з розрахунками по залученню субвенції з державного бюджету згідно постанови КМУ від 18.05.2017 №332 «Про затвердження Порядку та умов надання у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування».
Положення щодо неможливості відповідача впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ також закріплені у Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому  постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, згідно з пунктом 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
Суд першої інстанції аргументовано зазначив, що відповідач не користувався коштами, належними до оплати за постачання природного газу і не міг впливати на визначення нормативу перерахування коштів, що виключає правові підстави для стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Розрахунки проводилися у тому числі через процедуру, встановлену  постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, якою передбачено, що пільги та субсидії не є коштами суб`єкта господарювання та автоматично перераховуються із спеціальних рахунків, у випадку їх надходження, на рахунки позивача.
Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною п`ятою статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За обґрунтованим висновком суду першої інстанції, відповідач не користувався коштами, належними до оплати за постачання природного газу і не міг впливати на визначення нормативу перерахування коштів, що виключає правові підстави для стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. При цьому матеріали справи не підтверджують наявності суми боргу, яку відповідач несвоєчасно сплатив би за рахунок власних коштів.
Такі висновки зроблені судом при належному дослідженні наявних в матеріалах справи. Судом першої інстанції достеменно встановлено яким чином сплачувались відповідні кошти та з`ясовано, що  строки виконання зобов`язання відповідачем за договором шляхом перерахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання не були порушені, у зв`язку з чим підстави для нарахування відповідачу пені, інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з порушенням пункту 6.1. Договору відсутні.
Вказане мало наслідком обґрунтовану відмову в задоволені вимог позивача, які стосуються стягнення пені та застосування наслідків, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, у частині здійснення розрахунків за поставлений у жовтні 2016-вересні 2017 року природний газ.
При апеляційному розгляді даної справи судом апеляційної інстанції встановлено, що спір вирішено місцевим господарським судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони послалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з наданням належної правової оцінки всім аргументам учасників справи.
При аналізі інших доводів скаржника щодо змісту рішення суду першої інстанції  колегія суддів апеляційного господарського суду враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні «Трофимчук проти України» зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Донецької області від 11.03.2020 по справі № 905/1865/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, –
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ на рішення Господарського суду Донецької області від 11.03.2020 по справі № 905/1865/19 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 11.03.2020 по справі № 905/1865/19 залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на Акціонерне товариство «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ.
Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23.06.2020.

Головуючий суддя                                                                    С.В. Барбашова

Суддя                                                                                           О.А. Істоміна  

Суддя                                                                                           Н.М. Пелипенко