ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Харків

Справа № 610/3221/19 
Провадження № 22-ц/818/2554/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Кругової С.С.,
суддів                        Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
секретаря                Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :
Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідач: Державна казначейська служба Україна,
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління МВС України в Харківській області в особі ліквідаційної комісії; Прокуратура Харківської області; Головне управління Національної поліції в Харківській області в особі Балаклійського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові 

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 22 січня 2020 року, ухвалене суддею Феленко Ю.А.,

у цивільній справі за позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством та судом,-
   
в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом на загальну суму 3 500 000 гривень, у тому числі:
- внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, пред`явлення обвинувачення, визнання підозрюваною та обвинуваченою, тобто перебування під слідством та судом – 2 000 000 гривень;
- внаслідок незаконних затримання та тримання під вартою, застосування міри запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд та покладення пов`язаних із нею обмежень, тобто обмежень свободи, вільного пересування, обрання місця проживання та інше – 1 000 000 гривень;
- внаслідок незаконного накладення арешту на майно – 500 000 гривень;
- судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Позовна заява мотивована тим, що позивача обвинувачували у вчиненні злочинів, які вона не вчиняла. Досудове слідство за обвинуваченнями, висунутими відносно неї у кримінальній справі № 10120036 від 11.09.2012 року (в подальшому кримінальне провадження № 42014220000000647 від 17.11.2014) та кримінальному провадженні № 12013220190001932 за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 366, ч. 4 ст. 358 КК України тривало 6 років 10 місяців (кримінальну справу порушено 11.09.2012, постанова про закриття кримінального провадження прийнята 10.07.2019). Кримінальне провадження органом досудового розслідування закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності події кримінального правопорушення. Проте, знявши остаточно всі звинувачення із позивача, слідчий не скасував обраний відносно неї запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд у кримінальній справі № 10120036, а тому позивач і після закриття кримінального провадження була обмежена у своїх правах вільного пересування та обрання місця проживання. Зазначений запобіжний захід було скасовано постановою Балаклійського районного суду Харківської області лише 01.10.2019.

Вказує, позивач незаконно перебувала під вартою з 21.35 год. 11.09.2012 по 18.09.2012, тобто 7 діб, за обвинуваченнями, за якими в подальшому встановлена відсутність подій кримінальних правопорушень. Загалом позивач була обмежена у своїх конституційних правах протягом 7 років 20 днів з моменту порушення кримінальної справи та затримання до скасування судом міри запобіжного заходу.

Крім того, під час затримання позивача одночасно співробітниками міліції було затримано її цивільного чоловіка ОСОБА_3 . При цьому, його долю та місцезнаходження їй ніхто не повідомив. 11.09.2012 ОСОБА_3 затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, 14.10.2012 відносно нього обрана міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Під вартою Яковенко А ОСОБА_4 А. провів до 21.08.2013.

Зазначає, що протягом тривалого часу вона була позбавлена можливості користуватися вилученим та арештованим майном, а саме: офісною технікою, мобільними телефонами та нерухомим майном. 

Вона зазнала незаконного втручання у своє особисте життя та власність, перенесла тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконні дії органу досудового розслідування, відсутність роботи та коштів після звільнення з-під варти, що привело позивача до відчаю та викликало значні та глибокі страждання. Органом досудового слідства були штучно та свідомо створені процесуальні перешкоди для реалізації права на захист, обмежене право на отримання інформації у кримінальному провадженні.

Тримання під вартою, а згодом підписка про невиїзд тривалий час принижували її авторитет, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності порушило її нормальні сімейні зв`язки, спричинило їй тяжкі душевні страждання та вимагали від неї значних додаткових зусиль для організації свого життя.

В обґрунтування розміру моральної шкоди посилається на ст.13 закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», ст.23, 1176 ЦК України та ст. 56 Конституції України.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 22 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 200 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством та судом. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд вважав обґрунтованим та доведеним той факт, що у зв`язку з кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів, які згодом закрили кримінальне провадження відносно позивачки за відсутності події злочину, остання зазнала душевних переживань, втратила авторитет серед оточення, зазнала надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни її життєвого укладу та завдав їй значних страждань. Крім того, незаконне притягнення ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності також порушило у значній мірі нормальні сімейні відносини і родинні зв`язки.

Щодо визначення розміру шкоди суд вважав, що належним розміром відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 в даному випадку буде сума 200 000 грн за рахунок коштів Державного бюджету України, що відповідає принципу розумності та справедливості.

Щодо відшкодування моральної шкоди позивачу при вчинені окремих слідчих дій, суд зазначав, що такі вимоги не підлягають окремому задоволенню, оскільки охоплюються відшкодуванням саме за факт перебування під слідством і судом і таке стягнення проведено вище. До того ж, в протилежному випадку, буде мати місце подвійна цивільно-правова відповідальність одного і того ж виду за одні і ті ж дії.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1  звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду в частині часткового задоволення позову змінити, збільшити суму відшкодування, задовольнивши позовні вимоги повністю, а також, скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, положенням Конституції України, Конвенції про захист прав та основоположних свобод, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та Декларації прав і свобод людини та громадянина. 

В апеляційній скарзі викладено фактичні обставини справи, які на думку представника позивача встановлені судом повно та вірно, вимоги позову та мотиви суду. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд, визначаючи розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, виходив з доведеності факту перебування позивача під слідством та судом повних 84 місяці та 21 день, тобто 2541 календарний день. Таким чином цінність людської свободи, честі та гідності, позбавлення права та вільне пересування, інші обмеження, пов`язані із кримінальним переслідуванням, оцінені судом в 78,71 грн. на день. Вважає, що визначена судом сума відшкодування шкоди за день перебування позивача під слідством та судом значно менша від тієї, яка встановлена як межа монетарної бідності, що згідно «Методики комплексної оцінки бідності» за критерієм ООН визначаєтся як гривневий еквівалент 5,05 дол. США відповідно до парітету купівельної спроможності, розрахований Світовим банком та станом на 22 січня 2020 року становила б (5,05*24,25860=)122,51 грн. на день.

Стверджує, що є безпідставною та необґрунтованою відмова у задоволенні позову в іншій частині відшкодування моральної шкоди за незаконне накладення арешту на майно позивача за час її перебування під слідством та судом, оскільки за змістом п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про порядок відшкодування …» законодавець виділив окремі та самостійні випадки, з настанням яких у потерпілого виникає право на відшкодування шкоди за цим Законом. Позивач вважає, що позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ліквідаційної комісії ГУМВС в Харківській області просив залишити її без задоволення, а рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування відзиву вказував, що визначальною ознакою правових підстав відшкодування моральної шкоди є саме незаконність дій посадових осіб. Порушення кримінальної справи відбулось внаслідок ознак злочину у діях позивача, при цьому, наявність чи відсутність складу злочину та події злочину могло бути встановлено лише у рамках розслідування кримінальної справи. Відтак, право на відшкодування моральної шкоди реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Вважає, що позивачем не доведено та не надано жодних доказів щодо стягнення на її користь моральної шкоди. Крім того рахує, що при визначенні такої шкоди до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона повинна застосовуватись у розмірі 1853 грн (розмір прожиткового мінімуму на 1 особу станом на 01.01.2018). 

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 11.09.2012 слідчим відділу СУ ГУМВС України в Харківській області капітаном міліції Петровим А.С., в рамках розслідування кримінальної справи № 10120036, була порушена кримінальна справа відносно ОСОБА_6 за фактом заволодіння чужим майном шляхом обману і зловживанням довірою, вчинене в особливо великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (Т. 1 а.с. 39-41).

На підставі постанови судді Київського районного суду м. Харкова від 07.09.2012, за місцем мешкання ОСОБА_6 та її на той час цивільного чоловіка ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , 11.09.2012 був проведений обшук, який тривав з 09 години 15 хвилин до 17 години 45 хвилин (Т. 2 а.с. 55-77).

11.09.2012 проведено обшук за адресами: АДРЕСА_1 , Балаклійський АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 . АДРЕСА_1 , АДРЕСА_4 . АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 . АДРЕСА_6 , № АДРЕСА_7 , № НОМЕР_1 (Т. 2 а.с. 78-85).

11.09.2012 о 21 годині 35 хвилин ОСОБА_6 була затримана на підставі ст. 115 КПК України (в ред. 1960 року), про що було складено протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину та корінець до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11.09.2012 (Т. 1 а.с. 42-46).

Задорожній 12.09.2012 були роз`яснені права підозрюваного та остання в той же день була допитана в якості підозрюваної (Т. 1 а.с. 47-50).

Постановою слідчого відділу СУ ГУМВС України в Харківській області капітана міліції Петрова А.С. від 12.09.2012 ОСОБА_6 залучено у якості обвинуваченої і їй пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та роз`яснені права обвинуваченої (Т. 1 а.с. 51-58).

12.09.2012 ОСОБА_6 було допитано в якості обвинуваченої (Т. 1 а.с. 59).

Постановою слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області капітана міліції Петрова О.С. від 13.09.2012 накладено арешт на майно, яке було вилучене під час проведення обшуку, а саме: диктофон ОСОБА_7 в чохлі з гарнітурою, мобільний телефон SAMSUNG в чохлі з сім-картою оператора НОМЕР_2 , мобільний телефон SAMSUNG з сім-картою оператора Київстар, мобільний телефон NOKIA, системний блок ПК ASUS, DVD ROM-LG, друкарську механічну машинку «Underwood», фотоапарат SONY в чохлі, відеокамеру JVC без акумулятора в чохлі, ноутбук ASUS з сумкою, принтер струйний EPSON, які належать ОСОБА_6 та її на той час цивільному чоловіку ОСОБА_5 (Т. 1 а.с. 95).

13.09.2012 постановою слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області капітана міліції ОСОБА_8 С. накладено арешт на все майно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (Т. 1 а.с. 96).

14.09.2012 слідчий відділу СУ ГУМВС України в Харківській області капітан міліції Петров А.С., за погодженням з заступником прокурора Харківської області Мироновим С.В., звернувся до Київського районного суду м. Харкова з поданням про обрання стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою (Т.1 а.с. 60-61).

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 14.09.2012 ОСОБА_6 продовжено строк затримання у ІТУ м. Харкова до 7 діб, тобто до 18.09.2012 (Т. 1 а.с. 62).

15.09.2012 ОСОБА_6 були роз`яснені права обвинуваченої та остання була допитана в якості обвинуваченої (Т. 1 а.с. 63-70).

15.09.2012, на підставі постанови старшого слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області підполковника міліції ОСОБА_9 , у ОСОБА_6 були відібрані експериментальні зразки почерку і підписи на 15 аркушах формату А4 (Т. 1 а.с. 71-72).

15.09.2012 ОСОБА_6 були роз`яснені права обвинуваченої та вона тричі допитувалась в якості обвинуваченої слідчими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 (Т. 1 а.с. 73-83).

17.09.2012 між обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_11 проведена очна ставка (Т. 1 а.с. 85-92).

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 18.09.2012 відмовлено в задоволенні подання органу досудового слідства про обрання стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Цією ж постановою ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд з постійного місця проживання (Т. 1 а.с. 93-94).

Постановами слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області капітана міліції Петрова О.С. від 25.09.2012 накладено арешт на будівлю – нежитловий об`єкт АДРЕСА_8 НОМЕР_3 – контору АДРЕСА_6 , які належать ОСОБА_6 на праві приватної власності (Т. 1 а.с. 97-98).

12.11.2012 слідчим СУ ГУМВС України в Харківській області капітаном міліції Петровим О.С., в рамках розслідування кримінальної справи № 10100041, змінено підстави порушення кримінальної справи з ч. 3 ст. 358 КК України на ч. 2 ст. 366 КК України та відносно ОСОБА_6 порушено кримінальну справу за фактом співучасті у складанні і видачі службовою особою завідомо неправдивих документів, що спричинило тяжкі наслідки, вчинені за попередньою змовою групою осіб, за ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 366 КК України (Т. 1 а.с. 103-108).

Постановою слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області капітана міліції Петрова О.С. від 14.11.2012, в рамках розслідування кримінальної справи № 10100041, стосовно ОСОБА_6 була порушена кримінальна справа за фактом використання завідомо підробленого документа, за ч. 4 ст. 358 КК України (Т.1 а.с. 109-110).

14.11.2012 слідчим СУ ГУМВС України в Харківській області капітаном міліції Петровим О.С., в рамках розслідування кримінальної справи № 10220036, змінено підстави порушення кримінальної справи з ч. 4 ст. 190 КК України на ч. 5 ст. 191 КК України та відносно ОСОБА_6 порушено кримінальну справу за фактом співучасті в заволодінні майном в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовими особами своїм службовим становищем, вчинене за попередньою змовою групою осіб, за ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 366 КК України (Т. 1 а.с. 111-116).

Постановою слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області капітана міліції Петрова О.С. від 16.11.2012, в рамках розслідування кримінальної справи № 10120036, виділено в окреме провадження матеріали кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 366, ч. 4 ст. 358 КК України (Т. 1 а.с. 117-122).

Згідно з витягом з ЄРДР, 11.09.2013 відомості за матеріалами правоохоронних та контролюючих органів про виявлені факти вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 12013220190001932 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (Т.1 а.с. 123).

10.12.2015 постановою старшого слідчого СВ Балаклійського ВП Зміївського ВП ГУНП в Харківській області майора міліції Слюсарчук О.В. було скасовано арешт на майно ОСОБА_6 , а саме: диктофон ОСОБА_7 в чохлі з гарнітурою, мобільний телефон SAMSUNG в чохлі з сім-картою оператора НОМЕР_2 , мобільний телефон SAMSUNG з сім-картою оператора Київстар, мобільний телефон NOKIA, системний блок ПК ASUS, DVD ROM-LG, друкарську механічну машинку «Underwood», фотоапарат SONY в чохлі, відеокамеру JVC без акумулятора в чохлі, ноутбук ASUS з сумкою, принтер струйний EPSON, та нерухоме майно: будівлю – нежитловий об`єкт АДРЕСА_8 НОМЕР_1 , АДРЕСА_9 – контору АДРЕСА_6 , які належать ОСОБА_6 (Т. 1 а.с. 100-102).

10.12.2015 ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище з ОСОБА_12 на ОСОБА_13 . 1 а.с. 37).

Постановою слідчої Балаклійського ВП ГУНП в Харківській області лейтенанта поліції Жирко І.В. від 10.07.2019 кримінальне провадження № 12013220190001932 від 11.09.2013 закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 366, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 358 КК України (Т. 1 а.с. 124-127).

18.07.2019 ОСОБА_1 зверталась до Балаклійського ВП ГУНП в Харківській області з клопотанням про скасування обраного відносно неї у кримінальній справі № 10100036 запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд (Т. 1 а.с. 128-133).

Постановою від 19.07.2019 слідча Балаклійського ВП ГУНП в Харківській області лейтенант поліції Жирко І.В. відмовила ОСОБА_1 в задоволенні вказаного клопотання з тих підстав, що скасування запобіжного заходу не відноситься до компетенції слідчого (Т. 1 а.с. 134).

Постановою Балаклійського районного суду Харківської області від 01.10.2019 був скасований, обраний 18.09.2012 постановою Київського районного суду м. Харкова стосовно ОСОБА_14 , запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, та скасовані покладені на неї обов`язки: без дозволу слідчого та суду не виїжджати з постійного місця проживання і з`являтися за їх першою вимогою, у кримінальній справі № 10120036, на підставі якої було зареєстроване кримінальне провадження № 12013220190001932 від 11.09.2013 (Т. 1 а.с. 135-138).

Обставини притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_5 (на той час цивільного чоловіка позивачки) підтверджуються постановою про порушення кримінальної справи від 11.09.2012; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11.09.2012 та корінцем до нього; поданням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 14.09.2012; постановою Київського районного суду м. Харкова від 14.09.2012 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; поданням про продовження строків тримання під вартою від 07.11.2012; постановою Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2012 про продовження строку тримання під вартою; постановою Балаклійського районного суду Харківської області від 21.08.2013 про направлення кримінальної справи для проведення додаткового розслідування; підпискою про невиїзд; постановою про закриття кримінального провадження від 12.12.2016 (Т. 1 а.с. 140-189).

Отже, 11.09.2012 ОСОБА_1 була затримана в порядку ст. 115 КПК (в ред. 1963 року) та знаходилась під вартою 7 діб, після чого 18.09.2012 їй обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд з постійного місця проживання, який скасували лише 01.10.2019. Відтак, позивач перебувала під слідством та судом з 11.09.2012 (з моменту її затримання) по 01.10.2019 (скасування підписки про невиїзд), що складає 84 місяці і 20 днів.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з пунктами 5 частини 1 статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частинами п`ятою та шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини третьої  статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2020 року встановлено на рівні 4 723 грн.

Внаслідок заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку із безпідставним перебуванням позивача під слідством та судом, мінімальний її розмір за 84 місяці 20 днів повинен розраховуватися із розрахунку мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, тобто на 2020 рік в сумі 4 723 грн (мінімальний розмір), та становить 399880 грн. 66 коп. Ураховуючи тривалість безпідставного перебування позивача під судом і слідством, визначений місцевим судом розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. не аргументований судом з урахуванням, зокрема, визначеному у частині третій статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,  розміру відшкодування.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298 цс 18.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції вірно визначив фактичні обставини справи та підстави часткового задоволення позову, при цьому, неправильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , у зв`язку з чим невірно визначив розмір відшкодування моральної шкоди, який необхідно було визначити із розрахунку мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення.

Отже, оскільки в розумінні ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» її мінімальний розмір складає 399 880,66 грн, то судова колегія вважає за доцільне стягнути на користь відповідача 400 000 грн. моральної шкоди.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV (Станков) v. BULGARIA (Болгарії) § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

При цьому визначення часу, з якого позивач знаходився під слідством, – відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Щодо доводів позивача відносно неврахування судом та безпідставну відмову у задоволенні її вимог про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного накладення арешту на майно позивача судова колегія зазначає, що погоджується з висновком суду першої інстанціїї про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачу при вчинені окремих слідчих дій не підлягають окремому задоволенню, оскільки охоплюються відшкодуванням саме за факт перебування під слідством і судом. 

Щодо доводів відзиву в частині визначення розміру моральної шкоди з розрахунку розміру прожиткового мінімуму в сумі 1853 грн. судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, на який посилається представник ліквідаційної, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1853 грн.

Однак, відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачеві не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстави для застосування наведеної норми до виниклих правовідносин відсутні. Крім того, вказаним Законом не вносилися зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру суми відшкодування моральної шкоди шляхом збільшення з 200 000 грн. до 400 000 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 22 січня 2020 року – змінити.

Стягнути із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 400 000 (чотириста тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством та судом.

В іншій частині в задоволенні позову – відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                С.С. Кругова

Судді                                                                                        О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови
складено 16 червня 2020 року