ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року	Львів	Справа № 260/1588/19 пров. № А/857/2141/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                Багрія В. М.,  
суддів                                                                     Кушнерика М. П., Старунського Д. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року (рішення ухвалено у м. Ужгороді судом у складі головуючого судді Гебеш С. А., повний текст рішення виготовлений 24 грудня 2019 року) у справі № 260/1588/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

      В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Позивач просив визначити протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплату йому компенсації за невикористані додаткові відпустки передбачені пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2014-2019 роки загальним терміном 84 календарних дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки передбачену пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2014-2019 роки загальним терміном 84 календарних дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.07.2019. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року, яке ухвалено у порядку спрощеного позовного провадження, позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані додаткові відпустки передбачені пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2014-2019 роки загальним терміном 84 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби -30.07.2019.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки передбачені пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2014-2019 роки загальним терміном 84 календарних дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 30.07.2019.
Рішення суду першої інстанції оскаржив Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» додаткова відпустка, яка надається учасникам бойових дій, не підлягає грошовій компенсації в разі звільнення, оскільки  вона не зазначена серед відпусток, які слід компенсувати у випадку звільнення. Відпустка передбачена пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не є щорічною, а тому вона не переноситься на наступний рік, не підлягає поділу на частини і не підлягає грошовій компенсації в разі якщо вона не була використана до дня звільнення.
Також, як вважає апелянт,  судом першої інстанції не враховано, що право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати учасникам бойових дій встановлено після прийняття Закону України № 426-VIII від 14.05.2015, яким внесено зміни до пункту 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, які набрали чинності 06.06.2015.   Статус учасника бойових дій надано ОСОБА_1 лише в 2015 році, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 від 10.07.2015. Тому позовні вимоги про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку у 2014 році є безпідставними.
Крім того, апелянт звертає увагу, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні невірно зазначено період служби ОСОБА_1 у Збройних Силах України, дату видачі позивачу посвідчення, а також помилково вказано, що представник відповідача у судове засідання суду першої інстанції не з`явився, хоча такий був присутній, що підтверджується протоколом судового засідання.
Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог.
На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Оскільки усі учасники справи в судове засідання не прибули, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, вважаючи, що  таку  може бути вирішено на підставі наявних в ній доказів.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2014-2019 роки, тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити ОСОБА_1 таку грошову компенсацію, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Апеляційний суд частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, враховує таке. 
У справі встановлено, що наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби від 19.07.2019 № 323-ОС, підполковника ОСОБА_1 (П-001943) звільнено з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку контракту, та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) від 30.07.2019 № 311-ОС, підполковника ОСОБА_1 (П-001943), виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с.11-12).
Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого 10.07.2015, підполковнику ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій з правом на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
Крім того, судом встановлено, що додаткову пільгову відпустку учасника бойових дій, передбачену пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в 2014-2019 роках позивач не використовував. 
В листі відповідача від 01.10.2019 № 11/330 про надання інформації на запит позивача, зазначено, що нарахування та виплата ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014-2019 не проводилась.
Відповідно до частини першої   статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12   статті 12 Закону № 3551-ХІІ (в редакції, яка діяла в 2014 році) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки  у  зручний  для них час, а також  одержання додаткової відпустки без  збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік.
Згідно із пунктом 12   статті 12 Закону № 3551-ХІІ (в редакції, яка діє з 06.06.2015)    учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до   статті 16-2 Закону № 504/96-ВР   учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений   Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до   Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8   статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ   військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до   Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо   Законом України «Про відпустки»   або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14   статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ   передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17   статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ   в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18   статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ   в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у   законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»   та   від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України»   (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням   статті 1 Закону № 3543-XII   особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII   визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в   статті 1 Закону № 3543-XII   надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак,   Законом № 2011-XII   не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток      (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12   статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії      їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого   наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої   статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР   та пунктом 12 частини першої   статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки за 2014-2019 роки.
Однак, апеляційний суд звертає увагу, що право на додаткову відпустку тривалістю 14 календарних днів із збереженням заробітної плати виникло у позивача в 2015 році після прийняття Закону України № 426-VIII від 14.05.2015, яким внесено зміни до пункту 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, які набрали чинності 06.06.2015.
Стаття 12 Закону № 3551-ХІІ, до внесення до неї змін Законом України № 426-VIII від 14.05.2015, встановлювала пільгу для учасників бойових дій щодо одержання додаткової відпустки без  збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік.
Крім того, статус учасника бойових дій надано ОСОБА_1 в 2015 році, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 10.07.2015.
За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки лише за 2015-2019 роки, оскільки саме з 2015 року, у зв`язку з змінами у законодавстві та наданням йому статусу учасника бойових дій, ОСОБА_1 набув право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів.
Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією, яка міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 620/4218/18.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову з наведених вище підстав.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, 
  П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України задовольнити частково. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 260/1588/19 скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30 липня 2019 року.
Зобов`язати Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30 липня 2019 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	В. М. Багрій 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	Д. М. Старунський