ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 травня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/6145/18 
Номер провадження 22-ц/816/1285/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Хвостика С. Г. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.,

у присутності :
позивача ОСОБА_1 та його представника – адвоката Сенченка Андрія Володимировича, 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 березня 2020 року, ухваленого у складі судді Сидоренко А.П. у м. Суми, повний текст якого складено 27 березня 2020 року,
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

                                                         в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Разом з ним за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дочка); ОСОБА_3 , 2014 року народження (онука).
Вказував, що у вересні 2013 року дочка ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_4 та переїхала проживати в м. Київ, народила дочку та проживає там зі своєю сім`єю з вересня 2013 року по теперішній час. Онука ОСОБА_3 , з 25 листопада 2016 року по теперішній час відвідує дошкільний заклад № 481 управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Після залишення спірного житлового приміщення відповідач не вносить плату за комунальні послуги, в ньому не проживає та втратила до житла інтерес. На неодноразові звернення до відповідача з проханням знятися з реєстрації місця проживання спірної квартири, вона відмовляється
Посилаючись на вищевказані обставини, просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 2014 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач та її малолітня дочка ОСОБА_3 більше року не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою у відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України. Малолітня ОСОБА_3 проживає разом зі своїми батьками у квартирі АДРЕСА_2 , відвідує дошкільний навчальний та лікувальний заклади за місцем проживання батьків.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 заперечила проти її задоволення .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника – адвоката Сенченка А.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 іншого житла немає, а задоволення позовних вимог про визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Суми призведе до порушення права відповідача на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, не проживання малолітньої ОСОБА_3 у спірній квартирі зумовлено зміною місця проживання ОСОБА_2 , а тому задоволення позову щодо малолітньої дитини призведе до порушення гарантованого права неповнолітньої особи на житло.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.5).
Згідно з довідкою ТОВ «Керуючої компанії «Сумитехнобудсервіс» від 13 вересня 2018 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , 1970 року народження (власник), ОСОБА_2 , 1993 року народження (дочка), ОСОБА_3 , 2014 року народження (онука) (а.с.6).
З висновку Управління Служба у справах дітей Сумської міської ради від 05 березня 2020 року №534/27.1-26 вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 на праві власності. У вказаній квартирі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована в установленому законом порядку як дитина ОСОБА_2 . Зі слів ОСОБА_2 , на сьогоднішній день доступу до квартири у неї немає. Батько не впускає до квартири. Квартири на праві власності у неї немає. У разі прийняття рішення про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування спірною квартирою дитина буде позбавлена гарантованого права на житло. Посилаючись на вимоги ст. 405 ЦК України, представник Управління вважає, що позов ОСОБА_1 , про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 , не підлягає задоволенню (а.с. 153).
Також судом встановлено, що ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 не проживають в квартирі АДРЕСА_1 , проте відповідач не втратила інтересу до зазначеної квартири, про що свідчить факт здійснення нею оплати комунальних послуг в грудні 2017 року, січні 2018 року, липні 2018 року, серпні 2018 року, жовтні 2018 року, листопаді 2018 року, грудні 2018 року (а.с. 31-40). Крім того, у вищевказаній квартирі залишилися речі відповідача: одяг, взуття, а також дитячі речі.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
       Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно із Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Частиною  2 ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ч. ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
За положеннями частини першої статті 3 Конвенції про права дитини  від 20 листопада  1989 року, забезпечення виконання якої є складовою обов`язків держави України як суб`єкта міжнародного права, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 хоч і зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , але не проживають у ній з 2013 року, тобто понад один рік без поважних причин, що на його думку є підставою для визнання вказаних осіб такими, що втратили право на користування вказаною квартирою.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 хоча не проживають у вищезазначеній квартирі, проте відповідач не втратила зв`язку з квартирою, оскільки частково сплачує комунальні послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 мають у власності житло, а сам факт користування нерухомістю у м. Києві, не може свідчити про наявність у відповідача спірного житла.
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_1 , всупереч зазначених вимог закону, не надано суду належних та допустимих доказів щодо порушення відповідачем разом з дитиною його прав та законних інтересів.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав вважати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки тривалий час проживання відповідача у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.
Також, на думку колегії суддів, суд вірно виходив з того, що до досягнення повноліття, волевиявлення дитини, щодо обрання нею місця проживання не є вільним, тому ОСОБА_3 через свій малолітній вік не могла самостійно вирішити, де вона буде проживати, та була вимушена переїхати до іншого місця проживання її матері ОСОБА_2 . А отже, визнання малолітньої дитини втратившою право користування спірною квартирою призведе до порушення гарантованого права неповнолітньої особи на житло, встановленого Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
       Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.        
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                                           п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 27 травня 2020 року.

Головуючий -                                                                                       О. І. Собина

Судді:                                                                                                    В.І. Криворотенко

        С.Г.Хвостик