ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5535/20 Справа № 201/4783/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до  ОСОБА_1 , треті особи — ОСОБА_5 , товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Інвест Фінанс”, акціонерне товариство “ОТП Банк”, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и л а:

       У квітні 2019 року ОСОБА_6 звернувся до суду в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 і малолітньої ОСОБА_4 з уточненим в ході розгляду справи позовом до ОСОБА_1 , треті особи — ОСОБА_5 , товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Інвест Фінанс”, акціонерне товариство “ОТП Банк”, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом. 
       Під час розгляду справи, а саме 04 січня 2020 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла повноліття та набула статус позивача.         
       Позов обґрунтовано тим, що 28 грудня 2006 року ОСОБА_7 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Придбання квартири ОСОБА_7 здійснила за кредитні кошти, які були надані їй на підставі кредитного договору №ML-301/558/2006 від 28 грудня 2006 року, який було укладено між нею та АТ «ОТП Банк» та 28 грудня 2006 року між ОСОБА_7 та АТ «ОТП Банк» був укладений договір іпотеки №PSL-301/520/2006 за умовами якого ОСОБА_7 передала придбану квартиру в іпотеку. 
       Вказували, що з 2007 року у квартирі зареєстровані та постійно проживали ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та їх діти ОСОБА_2 та з моменту народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок тяжкої хвороби ОСОБА_7 померла та 08 липня 2014 року у Сьомій дніпровській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа. 03 березня 2014 року ОСОБА_6 повідомив АТ «ОТП Банк» про смерть ОСОБА_7 та надав копію відповідного свідоцтва про смерть. Банк, в межах визначеного шестимісячного терміну, жодних вимог до спадкоємців не пред`явив.
       Зазначали, що 15 січня 2019 року до квартири прийшли невідомі люди та повідомили, що новим власником квартири є ОСОБА_1 , після чого їм стало відомо про те, що 28 листопада 2018 року АТ «ОТП Банк» уклали з ТОВ «ФК«Інвест Фінанс» договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором №ML-301/558/2006 та за договором іпотеки №PSL-301/520/2006, які в подальшому передали право вимоги ОСОБА_5 , який в свою чергу зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на підставі договору дарування від 31 грудня 2018 року подарував її ОСОБА_1 . 
       Посилаючись на те, що жодних повідомлень про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, повідомлення про задоволення вимог кредитора на адресу боржника чи її спадкоємців з дня смерті ОСОБА_7 не надходило, а майно з володіння дочок померлої ОСОБА_7 вибуло незаконно та вони як спадкоємиці ОСОБА_7 позбавлені права оформити своє право власності на квартиру, що грубим чином порушує їх права, а тому просили суд ухвалити рішення, яким витребувати у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 №29736073 від 31 грудня 2018 року; визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом; визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року позовні вимоги задоволені. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 №29736073 від 31 грудня 2018 року (індексний номер 44923738 від 31 грудня 2018 року). Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 на користь дітей померлої ОСОБА_7 - ОСОБА_2 і ОСОБА_4 . Визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом. Визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом.
       В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_1 ,    посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач ОСОБА_6 повідомив банк про смерть іпотекодавця, зазначивши при цьому, що спадкоємців у померлої немає та спадщину ніхто не прийняв, позбавивши банк законної змоги реалізувати своє право на звернення з відповідними вимогами до спадкоємців померлої, втім банк надіслав відповідну вимогу нотаріусу у визначений законодавством строк, повідомивши про невиконанні зобов`язання померлого спадкодавця, позивачі обрали невірний спосіб захисту, право власності та право на спадщину не є тотожними. Зазначав, про те, що суд вийшов за межі позовних вимог. 
       13 травня 2020 року позивачі надали відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Думка апелянта про хибність визнання права власності за позивачами на спірне нерухоме майно спростовується матеріалами справи та наданими ними доказами. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України). 
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду в оскарженій Дніпровською міською радою частині не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 28 грудня 2006 року на підставі договору купівлі–продажу квартири ОСОБА_7 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 АДРЕСА_3 (на той час – АДРЕСА_3 ) за ціною 631 942 грн. (т.1 а.с.26-27).
       Для придбання вказаної квартири ОСОБА_7 уклала з АТ «ОТП Банк» кредитний договір №ML-301/558/2006 від 28 грудня 2006 року (т.1 а.с. 28-34). 
       25 грудня 2009 року укладено додатковий договір №2 до кредитного договору №ML-301/558/2006 від 28 грудня 2006 року (т.2 а.с.17-21). 
       Також, 28 грудня 2006 року між ОСОБА_7 та АТ «ОТП Банк» був укладений договір іпотеки №PCL-301/520/2006, згідно до умов якого ОСОБА_7 передала належну їй квартиру в іпотеку АТ «ОТП Банк» (т.1 а.с.35-41,48-59).
        ОСОБА_8 і АТ «ОТП Банк» в забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов`язань по поверненню кредиту за кредитним договором №ML-301/558/2006 від 28 грудня 2006 року було укладено договір поруки №SR – 301/410/2006 від 28 грудня 2006 року
       З 2007 року у спірній квартирі були зареєстровані та фактично проживали, окрім ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та їх спільні діти – донька ОСОБА_2 , 2002 року народження, та, з моменту народження ОСОБА_4 , 2008 року народження, (на той час обидві малолітні – т.1 а.с.21,22 ).
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла (т.1 а.с.20).
       03 березня 2014 року позивач ОСОБА_9 , який на той час діяв в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 і малолітньої ОСОБА_4 , листом повідомив банк про смерть ОСОБА_7 та просив розірвати договір поруки від 28 грудня 2016 року №SR – 301/410/2006, який було отримано АТ «ОТП БАНК» 03 березня 2014 року за вхідним №62 (т.1 а.с.46-47).
       14 березня 2014 року за вих.№301-3-3-3/167 АТ «ОТП Банк» відповів на лист ОСОБА_3 від 03 березня 2014 року та повідомив позивача про свою незгоду з припиненням дії договору поруки №SR – 301/410/2006 від 28 грудня 2006 року у зв`язку зі смертю основного боржника за кредитним договором №ML-301/558/2006 від 28 грудня 2006 року та вважав договір поруки дійсним (т.1 а.с.199 зв.).
       23 червня 2014 року АТ «ОТП Банк» надіслало до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори лист за вих.№85-85-2/1175, в якому банк констатував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник ОСОБА_7 померла, просив повідомити банк про коло спадкоємців для пред`явлення їм вимоги щодо погашення заборгованості та просив не здійснювати будь–яких юридичних дій, пов`язаних з переходом права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.143-145). 
       Відповідно до копії спадкової справи, яка надійшла з Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори на виконання ухвали суду про витребування доказів від 22 липня 2019 року, після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , було відкрито спадкову справу №513/2014 від 08 липня 2014 року (т.1 а.с.143-168). 
       28 листопада 2018 року АТ «ОТП Банк» уклав договір відступлення права вимоги за кредитним договором №ML-301/558/2006 та договором іпотеки №PCL-301/520/2006 від 28 грудня 2006 року з ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», яка в подальшому передала право вимоги боргу ОСОБА_5 (т.1 а.с.48-59).
       27 грудня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_5 
       31 грудня 2018 року право власності на квартиру було передано ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. за реєстровим №565 від 31 грудня 2018 року (т.1 а.с.48-59).
       Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що дії первісного кредитора АТ «ОТП Банк» з укладання 28 листопада 2018 року договору про відступлення права вимоги за кредитним договором №ML-301/558/2006 та договором іпотеки №PCL-301/520/2006 від 28 грудня 2006 року із ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з того, що зобов`язання за кредитним договором №ML-301/558/2006 від 28 грудня 2006 року та договором іпотеки №PCL-301/520/2006 припинені з 04 вересня 2014 року відповідно до ст.1281 ЦК України, ст.17 Закону України «Про іпотеку», право власності на спірну квартиру за  ОСОБА_5  не підлягало реєстрації, оскільки договір відступлення права вимоги був укладений тільки 28 листопада 2018 року, іпотечне повідомлення складене 24 грудня 2018 року  що свідчить про відсутність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя. За таких обставин вибуття спірної квартири із володіння спадкоємців померлої власниці та витребування цього майна на користь спадкоємців – дітей ОСОБА_4 (малолітня) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 досягла повноліття під час розгляду справи) від власника ОСОБА_1 , який отримав спірне майно за безвідплатним договором дарування від 31 грудня 2018 року, укладеним із ОСОБА_5 , вважав єдиним можливим та належним способом захисту їх порушеного права виходячи із змісту ст.388 ЦК України. Зазначав, що право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника з огляду на визначення поняття складу спадщини (ст.1218 ЦК України), а відсутність свідоцтв про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (положення ч.3 ст. 1296 ЦК України).
       Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). 
        У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою (стаття 23 Закону України «Про іпотеку» ). 
       Згідно з частинами першою та другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261–1265 цього Кодексу.
       У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (статті 1261 ЦК України).
       Частиною третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
       Відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
       Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
       Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
       Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
       Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.
       Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
       Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
       Віндикація – це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація – це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
       Тобто, віндикаційний позов – це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі. Витребувати майно на підставі норм статті 388 ЦК України може лише неволодіючий власник.        
       Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
       Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
       За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
       Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
       У пунктах 142,146,147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц (провадження №14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». 
       Позивачі у справі є спадкоємцями померлої      ОСОБА_7 , яка, придбавши за кредитні кошти спірну квартиру, передала її в іпотеку  АТ «ОТП Банк», який в свою чергу після її смерті уклав договір відступлення права вимоги за кредитним договором №ML-301/558/2006 та договором іпотеки №PCL-301/520/2006 від 28 грудня 2006 року з ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», яка в подальшому передала право вимоги боргу ОСОБА_5 , за яким 27 грудня 2018 року було зареєстровано право власності на неї, та який в свою чергу передав право власності на неї ОСОБА_1 на підставі договору дарування. 
       Втім колегія суддів звертає увагу на те, що фактично встановивши незаконність дій банку в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки вже після смерті боржника-іпотекодавця ОСОБА_7 та незаконність усіх подальших дій вчинених відносно квартири, яка є предметом іпотеки, суд першої інстанції залишив без уваги те, що таких позовних вимог заявлено не було. 
       Висновки суду про задоволення позовних вимог та витребування майна з подальшим скасуванням запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та визнання права власності в порядку спадкування за доньками померлої, з врахуванням обставин даної справи є передчасним. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що позовних вимог витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 саме на користь дітей померлої ОСОБА_7 , у відповідності до уточненого позову (т.1 а.с.73-80) заявлено не було, а тому витребування квартири на користь дітей є виходом за межі позовних вимог. 
       В той час коли суд обмежений вимогами диспозитивності цивільно-процесуального судочинства та не може вийти за межі позовних вимог. 
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, пропорційно до заявлених та задоволених позовних вимог, в порядку розподіл судових витрат з позивачів  ОСОБА_2   та  ОСОБА_3  на користь відповідача  ОСОБА_10 слід стягнути судові витрати в розмірі по 7.203 грн.75 коп. з кожного, понесені останнім у зв`язку з подачею апеляційної скарги.
       Питання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2019 року, викладене у клопотанні ОСОБА_1 від 12 травня 2020 року, колегією суддів не вирішується. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 

       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення. 

       В задоволенні позову  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_1 , треті особи — ОСОБА_5 , товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Інвест Фінанс”, акціонерне товариство “ОТП Банк”, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

       Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі по 7.203 грн.75 коп. з кожного.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                 Демченко Е.Л.

               Судді:                                                         Куценко Т.Р.

                                                                                Макаров М.О.