Постанова 
Іменем України
 
10 червня 2020 року                                  
м. Київ
 
справа № 466/7354/12-ц
провадження № 61-4528св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А .Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - прокурор Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи: відділ Державного земельного агентства м. Львова, Рясне-Руська сільська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2016 року в складі колегії суддів: Монастирецького Д. І., Кабаля І. І., Копняк С. М.,
 
В С Т А Н О В И В:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2012 року прокурор Шевченківського району м. Львова звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Львівської міської ради до                       ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: відділ Державного земельного агентства м. Львова, Рясне-Руська сільська рада, про визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку, договору дарування земельної ділянки, визнання нечинним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та повернення земельної ділянки у розпорядження Львівської міської ради. 
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що заступник начальника відділу земельних ресурсів у Яворівському районі Львівської області неналежно виконуючи свої обов`язки, за відсутності технічної документації до державного акта від 28 грудня 2001 року серії ЛВ № 7178 про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1 га, що знаходиться на території Рясне-Руської сільської ради Львівської області, 14 березня 2007 року склав та підписав довідку № 45 «Про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки» та довідку № 954 «Про обмеження та обтяження на використання земельної ділянки».
Таке порушення законодавства призвело до незаконного переоформлення права власності на указану земельну ділянку і заподіяння шкоди Львівській міській раді на суму 567 950,00 грн. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року у задоволенні позову прокурора відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів, які б спростували факт, що на час укладення договору дарування спірної земельної ділянки ОСОБА_2 був її законним власником на підставі державного акта і відчужив її на законних підставах.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року скасовано та прийнято нове рішення, яким позов прокурора задоволено. 
Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю - земельну ділянку, площею 0,10 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Рясне-Руської сільської ради, передану для ведення особистого підсобного господарства серії ЛВ № 7187, виданий Рясне-Руською сільською радою народних депутатів 28 грудня 2001 року на ім`я ОСОБА_2 , реєстраційний № 3165 .
Визнано недійсним договір дарування від 31 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , згідно з яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,10 га для ведення особистого селянського підсобного господарства, яка знаходиться на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, який посвідчено приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Смокорівським А. П., зареєстровано в реєстрі № 1680.
Визнано нечинним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га у межах згідно з планом, яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства серії ЯД №520630, виданий 29 вересня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у м. Львові на ім`я ОСОБА_1 , та зареєстрований в Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право користування землею договорів оренди землі за № 01:08:438:00459 кн. 01-4. 
Витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий № 4610137500:11:005:0023.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, площею 0,1000 га кадастровий № 4610137500:11:005:0023 у розпорядження Львівської міської ради.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про задоволення позову прокурора, апеляційний суд виходив із того, що питання про надання у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки сільською радою не вирішувалось при прийнятті рішення від 19 грудня 1994 року № 112, і взагалі відсутнє будь-яке рішення з цього приводу, а тому у зв`язку з відсутністю відомостей про прийняття рішення про передачу у власність земельної ділянки, воно не тягне за собою правових наслідків, що є підставою для визнання недійсними виданих на його виконання у тому числі державні акти на право приватної власності на земельну ділянку, і такі не можуть продовжувати у осіб, яким вони видані, будь-яких прав і обов`язків. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно досліджено надані докази у справі, у зв`язку з чим суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог. 
 
Відзив на касаційну скаргу не подано. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України                          № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справу передано до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
На підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 19 грудня 1994 року № 112 передано громадянам безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд для ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 1,57 га в селах Рясне-Руське та Підрясне. 
28 грудня 2001 року ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ № 7187, земельну ділянку площею, 0,10 га, яка розташована на території Ясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3165.
 
На підставі договору дарування від 31 липня 2007 року, зареєстрований № 1680, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар земельну ділянку, площею 0,10 га, розташовану на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.
 
29 вересня 2008 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, який зареєстрований в книзі записів державних актів направо приватної власності на землю за № 01:08:438:00459. 
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Правові підстави набуття права власності та права користування земельною ділянкою до 01 січня 2002 року визначалися статтями 6, 7 ЗК України 1990 року.
 
Відповідно до частини третьої статті 6 ЗК України (у редакції, чинній на дату прийняття рішення про надання у власність земельної ділянки) передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно. 
 
Порядок набуття права користування чи права власності на землю регулювався главою 2 ЗК України 1990 року. 
 
Статтями 17-19 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у користування або власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень. 
 
Таким чином, особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури за якою в суб`єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.
 
Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов`язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обов`язковою юридичною підставою для подальшого укладення договору на відчуження земельної ділянки та юридичного оформлення на неї відповідних прав. 
 
Отже, у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї. 
 
У разі відсутності відомостей про прийняття рішення про передачу у власність земельної ділянки, воно не тягне за собою правових наслідків. Ця обставина є підставою вважати недійсними видані на його виконання у тому числі державні акти на право приватної власності на земельну ділянку, і такі не можуть породжувати у осіб, яким вони видані, будь-яких прав і обов`язків. 
Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення, апеляційний суд, встановивши, що питання про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області не вирішувалось при прийнятті рішення від 19 грудня 1994 року № 112, і взагалі відсутнє будь-яке рішення з цього питання, та враховуючи те, що ОСОБА_1 набув спірну земельну ділянку за договором дарування, дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для витребування спірної земельної ділянки. 
Разом з тим, апеляційний суд не врахував наступного.
Відповідно до пунктів 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
 
Оскільки правовідносини виникли до набрання Кодексом чинності й не мають триваючого характеру, то суд апеляційної інстанції повинен був керуватися положеннями Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.
 
Статтею 71 ЦК Української РСР встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. 
 
Перебіг строку позовної давності згідно зі статтею 76 ЦК УРСР починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. 
 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 
 
Частиною першою статті 80ЦК Української РСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.
 
Отже, апеляційний суд, дійшовши правильного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, не врахував презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, і не звернув уваги на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений статтями 71, 76 ЦК Української РСР, та з урахуванням того, що позовна давність за правилами статті 76 ЦК УРСР застосовується незалежно від заяви сторін, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову. 
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2016 року скасувати.
 
У задоволенні позову прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: відділ Держземагентства м. Львова, Рясне-Руська сільська рада, про визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку, договору дарування земельної ділянки, визнання нечинним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та повернення земельної ділянки у розпорядження Львівської міської ради, відмовити. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                              С. Ю. Бурлаков
                                                                                      А. Ю. Зайцев
                                                                                      Є. В. Коротенко
                                                                                       В. М. Коротун