П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/717/19	

                                                                                                                                 Головуючий першої інстанції Фульга А.П.
                                                                                                  Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м.Миколаїв                                                                                                                                     
                                                                                                          Повний текст судового рішення складений 05.06.2019р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Градовського  Ю.М., Яковлєва О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльність, - 

В С Т А Н О В И В:

           13.03.2019р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління поліції охорони в Миколаївській області про   визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні зі служби та стягнути одноразову (вихідну) грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні 14 календарних років служби в сумі 22029,45грн.; стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 03.07.2018р. по день фактичного розрахунку в сумі 44058,91грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.06.2019р. позов задоволений частково; визнано протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Миколаївській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2  ст.9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; зобов`язано Управління поліції охорони в Миколаївській області нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, передбачену ч.2 ст.9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 календарних років служби; зобов`язано нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 03.07.2018р. по день фактичного розрахунку. В решті позовних вимог відмовлено.
          Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на помилкове застосування судом першої інстанції при вирішені справи вимог законодавства, неповне з`ясування обставин справи, внаслідок чого просить рішення суду скасувати та прийняти нове про  відмову у задоволенні позовних вимог.
          Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.
          Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в поліції охорони в званні старшого сержанта поліції на посаді поліцейського-водія взводу №2 роти реагування батальйону Управління поліції охорони в Миколаївській області.
          Наказом Управління поліції охорони в Миколаївській області від 02.07.2018р. №70 о/с позивача було звільнено зі служби відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням з 03.07.2019р. /а.с.19/
           14.11.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Управління поліції охорони в Миколаївській області із запитом про надання інформації стосовно остаточного розрахунку при звільненні та грошової допомоги при звільненні зі служби. /а.с.20-22/
          Листом Управління поліції охорони в Миколаївській області від 19.11.2018р. №04-Ад/43/34/1/01-2018 позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні. В обґрунтування зазначено, що відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на виплату цієї допомоги мають лише ті особи, які мають право на призначення пенсії, а оскільки позивач не набув права на пенсію, він не має права на отримання цієї допомоги. /а.с.26-27/
           28.11.2018р. позивач повторно звернувся до Управління поліції охорони в Миколаївській області із запитом про надання довідки щодо розміру його грошового забезпечення за період з 01.05.2018р. по 03.07.2018р. /а.с.24-25/
          Листом Управління поліції охорони в Миколаївській області від 10.12.2018р. №06-Ад/43/34/1/01-2018 надано довідку про розмір грошового забезпечення для розрахунку грошової допомоги при звільненні. Також, зазначено, що згідно ст.102 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюється в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». /а.с.23/          
Не погоджуючись з невиплатою вихідної допомоги при звільненні зі служби позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіривши матеріали справи, судова колегія дійшла до наступних висновків.
          Конституція   України гарантує права та свободи людини і громадянина, а також встановлює вичерпний перелік підстав для їх обмеження.
          Згідно з ч.2  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений  Конституцією  та законами України. 
          Відповідно до ст.43 Конституції України  кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
            Згідно зі  ст.3 Кодексу законів про працю України  (далі -  КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. № 2262-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992р. № 393.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. № 2262-ХІІ (надалі - Закон №2262) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
          Відповідно до ч.1  ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
          Згідно зі  ст.117 КЗпП України  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Абзацом 4 п.10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992р. №393 (надалі - постанова №393) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
          Пунктом 106 розділу 9.9 Методичних рекомендацій про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ від 30 червня 2005 року №501 «Про скасування окремих наказів МВС України з питань грошового забезпечення та заробітної плати» (далі Методичні рекомендації) встановлено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, у встановлених випадках виплачується грошова допомога у відповідному відсотку місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому в розрахунок включається посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, відсоткова надбавка за вислугу років та додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, премії тощо) у розмірах, що були їм встановлені наказами керівників органу на день звільнення зі служби.
          Згідно з п.1.18. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ від 31 грудня 2007 року №499, при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.
Згідно з абз.8 п.10 постанови №393 строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.
Як вбачається з матеріалів справи, стаж служби в поліції позивача за вислугу років складає 14 повних років. /а.с.19/
Згідно з п. «б» ст.1-2 Закону №2262 право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог ч.5 ст. 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби), зокрема, поліцейські.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
          Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 звільнений зі служби відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажання, стаж служби в поліції якого складає 14 повних років, має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ч.2 ст. 9 Закону № 2262.
          Разом з тим, Законом України «Про Національну поліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів УРСР від 29 липня 1991р.   №114, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ.
            Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
            Слід зауважити, що непоширення норм  КЗпП України  на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
            Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
          Отже, виходячи з положень  ст.117 КЗпП України, відповідальність за несвоєчасне проведення розрахунку з позивачем у день звільнення має нести Управління поліції охорони в Миколаївській області як роботодавець ОСОБА_1 .          
Також, Положення п.10 Порядку №393 не пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям особою права на пенсію, а ч.2 ст.9 Закону №2262 встановлює дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, зокрема, це особи, які мають право на пенсію та звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, та за наявності вислуги 10 років і більше.
Право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби пов`язане з наявністю 10 річної вислуги та звільненням з передбачених підстав. Тому ненабуття позивачем права на пенсію не може нівелювати його право на отримання зазначеної допомоги за умови наявності 10 і більше років вислуги.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 звільнений зі служби відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажання з 03.07.2018р., та одноразову грошову допомогу при звільненні не отримав, тому Управління поліції охорони в Миколаївській області повинно виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналогічна правова позиція викладена в ряді постанов Верховного Суду від 30.01.2019р. (у справі №805/4523/16-а), від 20.06.2019р. (у справі №820/6287/16).
На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу   Управління поліції охорони в Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року залиши без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції   набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Крусян А.В.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Яковлєв О.В.