Постанова  
Іменем  України
 
04 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 344/15313/16-ц
 
провадження № 61-16457св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня  2018 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Мелінишин Г. П.,             Пнівчук О. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом                     до  ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень.
Позов мотивовано тим, що 03 червня 2011 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір дарування нежитлових приміщень, площею 46,4 кв. м,            що розташовані по АДРЕСА_1 .
Зазначала, що на момент укладення договору вона перебувала під впливом тяжких обставин, спричинених втратою єдиної дочки і власною хворобою. Переживаючи хворобу, а потім смерть дочки, вона важко захворіла сама, потребувала постійного лікування, що вимагало значних витрат, а також догляду та підтримки. Як наслідок, вона уклала договір дарування, розраховуючи, що відповідач забезпечить їй засоби для лікування                             і проживання та буде доглядати за нею у випадку необхідності.
Укладаючи договір, вона помилилася, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 на підставі статей 203, 215,                       229 ЦК України просила суд визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень, площею 46,4 кв. м,  що розташовані                                       по АДРЕСА_1 ,укладений 03 червня 2011 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області                   від 09 жовтня 2017 року у складі судді Антоняка Т. М. позов  ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування нежитлових приміщень площею                46,4 кв. м по АДРЕСА_1 від 03 червня 2011 року.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_1 , укладаючи договір дарування, помилялася щодо наслідків такого договору, вважала, що відповідач буде зобов`язаний доглядати за нею, однак таких наслідків договір дарування не передбачає. Позивач здійснила вказаний правочин під впливом тяжких для неї обставин: смерть дочки та важкий після цього психологічний стресовий стан позивача, важкий хворобливий фізичний стан дарувальника, що не дозволяв самостійно займатися питаннями торгівлі чи оренди власних нежитлових приміщень, покладаючи намір у зв`язку з даруванням приміщень на подальшу підтримку                           від ОСОБА_2 та отримання коштів з оренди цього майна.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня              2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , задоволено.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області                  від 09 жовтня 2017 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської областівід 29 березня  2017 року про накладення арешту на приміщення магазину загальною площею 46,4 кв. м по АДРЕСА_1 .
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність помилки при укладенні договору дарування, тому у суду першої інстанції не було підстав                          для визнання договору дарування недійсним під впливом помилки.
Крім того, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області                   від 24 березня 2016 року у справі № 344/10690/15-ц відмовлено                                у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування нежитлових приміщень від 03 червня 2011 року                       з підстав укладення спірного договору під впливом тяжкої обставини, тому правові підстави для визнання договору недійсним у порядку статті 233 ЦК України відсутні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У квітні 2018 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі, змінивши його в частині визнання спірного договору дарування недійсним з підстав, передбачених статтею 229                    ЦК України.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу                                  № 344/15313/16-ц з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. 
Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області                   від 25 січня 2018 року.
Зупинено дію постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області               від 25 січня 2018 року до закінчення касаційного провадження. 
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У червні 2016 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи                       між суддями від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову за недоведеністю, порушив норми процесуального права                              та неправильно оцінив докази, внаслідок чого неправильно встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, і застосував норми матеріального права.
Також апеляційний суд не врахував правових позицій Верховного Суду України про те, що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі статей 203, 229 ЦК України.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У червні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив                       на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення                є законним і обґрунтованим, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
Також зазначив, що апеляційний суд дійшов вірного висновку                                  про відсутність підстав, передбачених статтею 229 ЦК України,                              для визнання договору дарування недійсним.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності                   цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності                цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції                  до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати            або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду                за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод             чи інтересів.
 
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа                має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Частиною першою та третьою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа,                         яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність                       або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
 
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей                229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони                       з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229                        ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа             на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання                              або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного                 його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного правочину та роз`яснення нотаріусом його суті, а й за іншими вищеперерахованими обставинами.
 
Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів,              у яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована           на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося                   під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка -           це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло              на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати,                             що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним                    як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
 
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором                           та продовження проживання в спірній квартирі після укладення договору.
 
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 27 квітня 2016 року у справі                          № 6-372цс16.
Таким чином, лише в разі встановлення цих обставин справи норми частини першої статті 229 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
 
Судом установлено, що 03 червня 2011 року між ОСОБА_1                                 та ОСОБА_2 укладено договір дарування нежитлових приміщень,                за умовами якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність                   ОСОБА_2 нежитлові приміщення, площею 46,4 кв. м, що розташовані                                            по АДРЕСА_1 , а останній прийняв вказані приміщення в дар.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказала, що уклала спірний договір перебуваючи під впливом тяжких обставин, розраховувала,                      що дарує приміщення під умовою надання відповідачем допомоги                        та утримання до смерті. Спірне приміщення використовувалося як магазин. Протягом певного часу після дарування, орендар віддавала їй гроші                     за оренду, з чим обдарований погоджувався. Проте згодом, ОСОБА_2 розірвав договір оренди з орендарем та виставив приміщення на продаж              і вона зрозуміла, що помилилася.
 
ОСОБА_1 уже зверталася до суду з позовом до  ОСОБА_4 ,                   ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області             від 21 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Зобов`язано             ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 конвектор, унітаз, умивальник, мийку, холодильник, холодильник-вітрину з восьми секцій, 4 прилавки, вітрину висячу, стелажі, кондиціонер. В іншій частині позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2015 року змінено. Рішення суду в частині зобов`язання  ОСОБА_5 повернути ОСОБА_1 конвектор, унітаз, умивальник, мийку, кондиціонер скасовано. У цій частині позовних вимог відмовлено.У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Також ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2                       про визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених               статтею 233 ЦК України і рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2016 року у справі № 344/10690/15-ц було скасовано рішення Івано-Франківського міського судуІвано-Франківської області                 від 29 лютого 2016 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав укладення спірного договору під впливом тяжкої обставини.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність                     або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,              не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази,                   які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність                             або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному                     та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Судом установлено, що договір дарування мав реальний характер, майно було передано дарувальником обдарованому і прийнято останнім. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд з дотриманням вимог статей  89, 263-264, 382 ЦПК України взяв до уваги всі надані сторонами докази та оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довела своїх позовних вимог, що є її процесуальним обов`язком (частина третя статті 12 ЦПК України).
 
Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи,                            які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які ним правильно застосовані.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність у дарувальника під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна                            у власність обдаровуваного є безпідставними, оскільки згідно з пунктами 9, 13 договору дарування сторони домовилися, що під передачею відчужуваних нежитлових приміщень за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованим від дарувальника технічного паспорту на нежитлові приміщення свідчить про те, що передача приміщення відбулася. Право власності на подароване майно виникає                     з моменту прийняття обдарованим дарунку.
 
Не заслуговує на увагу посилання касаційної скарги на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 18 червня 2014 року                у справі № 6-69цс14, про те, що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна                          у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки у цій справі ОСОБА_1 безоплатно передала майно у власність обдаровуваного за оспорюваним правочином, що встановлено судами і не доведено інше позивачем.
 
Посилання касаційної скарги на інші судові рішення апеляційного суду та Верховного Суду України є безпідставними, оскільки у них інші фактичні обставини, а саме предметом договору було житлове приміщення, а у цій справі - нежитлові приміщення.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи,                        до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить               за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді попередньої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
У частині третій статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд                   у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 січня                  2018 року залишити без змін.
 
Поновити дію постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області               від 25 січня 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                     її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Р. А. Лідовець