ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 р.	Справа № 520/8784/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Зеленського В.В. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, повний текст складено 16.12.19 року по справі № 520/8784/19
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Головного управління Державної податкової служби у Харківській області              
          про скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (далі - ГУ ДФС у Харківській області, відповідач), в якому просив суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 05.08.2019 №0122673-5406-2026 та №0122672-5406-2026.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2019 позовну заяву ОСОБА_1  - задоволено.
Скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 05.08.2019 №0122673-5406-2026 та №0122672-5406-2026.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області  (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ 39599198) на користь ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 ,  код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління ДПС у Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що суд першої інстанції невірно застосував приписи п.п. 266.1.1, п. 266.1, п "є" п.п. 266.2.2, п. 266.2, п.п. 266.3.1, п.п. 266.3.2. п. 266.3 ст.266 Податкового кодексу України (далі - ПК України).
Так, спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпункт "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Позивач дійшов помилкових висновків, ототожнюючи будівлі, що йому належать як фізичній особі, який використовує їх у власній господарській діяльності, із будівлями промислових підприємств, зазначивши, що умовою для застосування пільги з оподаткування відповідно до підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, є крім іншого, фактичне її використання як об`єкту промисловості.
Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню.
Прикладом цього є, зокрема, те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).
З огляду на той факт, що контролюючий орган при визначенні грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, застосував ставки, визначені міськими та селищними радами для будівель промисловості та складів в розмірі 0,5 та 0,25 від мінімальної заробітної плати, встановленої на 2018 рік, відповідач вважає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував твердження відповідача та не дослідив в повному обсязі матеріали справи щодо ставок податку, прийняті міськими та селищними радами.
Окремо відповідач звертає увагу, що у висновку, викладеному у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів, а виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення «Бендерський проти України», відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.
Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.
Враховуючи викладене, на думку відповідача, рішення суду першої інстанції прийнято без дотримання законодавчого змісту норм наведених правових актів щодо спірних відносин, з наданням невірної правової оцінки обставинам справи.
Зазначене свідчить про формальний підхід суду першої інстанції до з`ясування фактичних обставин цієї справи, а судове рішення ґрунтується виключно на правовій позиції позивача, без урахування доводів та пояснень, наданих представником відповідача.
Просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2019 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає її доводи безпідставними, а рішення суду першої інстанції повністю законним та обґрунтованим, з підстав, наведених у судовому рішенні. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2019  - без змін.
Ухвалою колегії суддів від 30.03.2020 задоволено клопотання відповідача та здійснено заміну відповідача - Головного управління ДФС у Харківській області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Харківській області.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно з приписами ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 176192718 від 03.08.2019 за ОСОБА_1 на праві власності значаться будівля, котельні за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до опису до об`єкту у вказаному витягу зазначено, що комплекс майновий складовий з: головного виробничого корпусу (літ.Г) площею 5819,3 кв.м, адміністративно-побутового комплексу (літ.Б) площею 1250,5 кв.м, матеріального складу (літ.К) площею 390 кв.м, склад металу (літ.В) площею 645,2 кв.м., гаража (літ.М) площею 117,2 кв.м., гаража (літ.С) площею 34,5 кв.м., заглибленого складу ГО (літ.Е) площею 240,2 кв.м, артезіанської свердловини (літ.Ч) площею 7,1 кв. м.
У зв`язку із наявністю у позивача зазначених нежитлових приміщень, Головним управлінням ДФС у Харківській області сформовано:
- податкове повідомлення-рішення № 0122673-5406-2026 від 05.08.2019, відповідно до якого ОСОБА_1 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2. пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки сплачений фіз. особами (код платежу 18010301) за 2018 рік" у сумі 14396,84 грн;
- податкове повідомлення-рішення          № №0122672-5406-2026 від 05.08.2019, відповідно до якого ОСОБА_1 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки сплачений фіз. особами (код платежу 18010301) за 2018 рік" у сумі 1611,59 грн.
ОСОБА_1 , не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при визначенні податкових зобов`язань позивача за 2018 рік неправомірно застосовані ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому суд вважає податкові повідомлення-рішення від 05.08.2019 за №0122673-5406-2026 та №0122672-5406-2026 протиправними та, як наслідок, дійшов висновку про необхідність їх скасування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, виходячи з такого.
Відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).
Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно з підпунктом 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.
Підпунктом "є" 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
В силу вимог підпункту 14.1.1291  пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро - фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.
Відповідач у даній спірній ситуації фактично не заперечує того, що належна позивачу будівля є промисловою, проте, у відзиві на позов та в апеляційній скарзі наполягає на необхідності нарахування позивачеві спірного податкового зобов`язання з підстав статусу позивача - власника будівлі як фізичної особи.
В свою чергу, колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи відповідача, оскільки, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги, у підпункті "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Колегія суддів вважає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки  надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм "будівлі промисловості", лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
З урахуванням наведеного, застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17, в постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у справі № 805/4114/17-а.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником нежитлових будівель, які за вимогами ДК 018-2000 належать до класу (код 125) "Будівлі промислові та склади", а факт відповідності належного позивачам нерухомого майна класу "Будівлі промислові" також підтверджується технічними паспортами, долученими позивачем до матеріалів справи.
При цьому, належні позивачу на праві власності будівлі не лише за документацією підпадають під поняття «промислових будівель», але використовуються за відповідним призначенням.
Так, ОСОБА_1 займається промисловим виробництвом у сфері харчової промисловості, а саме, вирощування сільськоськогосподарських культур: код КВЕД 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (основний); код КВЕД 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві; код КВЕД 77.32 Надання в оренду будівельних машин і устатковання; код КВЕД 77.39 Надання в оренду інших машин, устатковання та товарів, н. в. і. у.; код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; Код КВЕД 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.
Належні позивачу на праві власності приміщення він використовує в якості складу для зберігання сільсьгосподарської техніки, яка необхідна для господарської діяльності позивача, та виготовленої продукції.
Зокрема, на даному складі зберігається та ремонтується техніка: спеціалізований вантажний - спеціалізований силовий тягач-Е р.н. НОМЕР_2 марки МАЗ модель 54329; спеціалізований вантажний автокран р.н. НОМЕР_3 -С марки КРАЗ модель 250; загальний напівпричіп - бортовий-Е р.н. НОМЕР_4 марки МАЗ модель 93866; трактор колісний р.н. НОМЕР_5 марки ІОМЗ-6; спеціалізований вантажний автокран р.н. НОМЕР_6 марки КРАЗ модель 250; спеціалізований вантажний силовий тягач-Е р.н. НОМЕР_7 марки МАЗ модель 54329; комбайн бурякозбиральний р.н. НОМЕР_8 марка MOREAU LECTR V1; переробне обладнання - Крупорушка МД-50, що підтверджується відповідними документам, а саме: свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, квитанцією про оплату.
Крім того, належні позивачу приміщення використовуються для переробки зернових культур та виготовлення круп, а також зберігання сільгосппродукції, її сортування, та добрива для удобрення грунту, що підтверджується договором №1/02 про переробку давальницької сировини від 05.10.2018; товарно-транспортною накладною № 51018 від 05.10.2018; актом здачі-прийняття переробленої сировини до договору № 1/02 від 01.11.2018.
Вказані документи свідчать про використання об`єктів нерухомості позивача у виробничому процесі, для виготовлення промислової продукції, що відповідає виду економічної діяльності позивача.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем протиправно застосовано податкові зобов`язання до позивача, а тому податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.
Посилання на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11.12.2018 у справі № 819/314/18, від 11.12.2018 року у справі № 822/2614/16, від 26.03.2019 у справі № 808/722/17, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30.01.2019 по справі № 755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів має враховуватися саме остання правова позиція.
Окрім того, колегія суддів зауважує, що будівлі, що використовуються або зареєстровані для декількох призначень, повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення. Головне призначення повинне бути визначене таким чином: - обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання. Відсоткове співвідношення приміщень чітко дає визначити належне позивачу приміщення як "Склад". 
Враховуючи те, що Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 є частиною чинного законодавства України та призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні, то він може застосовуватися для визначення статусу нежитлового приміщення, будівлі або споруди. 
Суд зазначає, що ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.
Таке правозастосування відповідає висновку Верховного Суду, викладеному ним у постанові від 31.01.2018 у справі №822/2624/16.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідачем при визначенні податкових зобов`язань позивача за 2018 рік неправомірно застосовані ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому податкові повідомлення-рішення від 05.08.2019 за №0122673-5406-2026 та №0122672-5406-2026 є протиправними та, як наслідок, підлягають скасуванню. 
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що відповідачем взагалі протиправно застосовано податкові зобов`язання до позивача.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність податкових повідомлень-рішень, що оскаржуються.
Доводи апелянта спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2019 року по справі № 520/8784/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	І.С. Чалий    В.В. Зеленський   	
Повний текст постанови складено  25.05.2020 року