ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року	Львів	Справа № 260/175/20 пров. № А/857/3282/20	

Восьмий  апеляційний  адміністративний  суд в складі:

головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Довгополова О.М., Судової-Хомюк Н.М.,
за участю секретаря судового засідання:             Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року про закриття провадження, головуючий суддя – Ващилін Р.О., постановлена у м. Ужгороді, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вилоцької селищної ради Виноградівського району Закарпатської області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди, -

                                                     В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Вилоцької селищної ради Виноградівського району Закарпатської області, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Вилоцької селищної ради, що полягає у невиконанні рішення Виноградівського районного суду від 13.03.2018 року у цивільній справі №299/2175/17; стягнути з Вилоцької селищної ради завдану їй моральну шкоду, що полягає у тривалому невиконанні рішення у цивільній справі №299/2175/17, у сумі 30 000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.03.2018 року у цивільній справі №299/2175/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 04.09.2018 року, позов ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) до Вилоцької селищної ради Виноградівського району задоволено; скасовано пункти 2-4 рішення виконкому Вилоцької селищної ради №116 від 22.10.2008 року; зобов`язано Вилоцьку селищну раду на черговій сесії розглянути питання виділення ОСОБА_2 з житлового фонду комунальної квартири, придатної для проживання та такої, що відповідає державним санітарним та технічним умовам та прийняти рішення про виділення ОСОБА_2 такої квартири. Разом з тим, незважаючи на звернення позивача до органів Державної виконавчої служби з приводу примусового виконання вказаного рішення суду, накладенням державним виконавцем штрафу на боржника за невиконання такого, звернення до органів Національної поліції з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 2 ст. 382 КК України, таке рішення залишається невиконаним. Зазначала, що тривале невиконання судового рішення про забезпечення її житловим приміщення негативно впливає на її фінансове становище та на психоемоційний стан, а тому з відповідача також підлягає стягненню моральна шкода.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року закрито провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, оскільки даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржена ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповністю досліджені обставини справи, просить зазначену ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідач, ігноруючи приписи рішення суду, що набрало законної сили, істотно порушує її права та завдав моральної шкоди. У даному випадку проявляється протиправна бездіяльність відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Приймаючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом. 
Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його дії або бездіяльність.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звернулася з позовом до органу місцевого самоврядування – Вилоцької селищної ради, предметом якого є не оскарження рішення, дій чи бездіяльності такого при здійсненні ним публічно-владних управлінських функцій (що є необхідною умовою віднесення спору до адміністративного), а бездіяльність такого в якості боржника під час виконання рішення суду у цивільній справі.
Для забезпечення належного виконання рішення суду у разі невиконання їх у добровільному порядку законодавством встановлений особливий механізм, що полягає у примусовому їх виконанні та забезпечується спеціально уповноваженим органом - органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем.
Згідно із ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.
З матеріалів справи видно, що на виконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.03.2018 року видано виконавчий лист та 23 листопада 2018 року відкрито виконавче провадження ВП №57762937.
Також, як встановлено статтею 446 ЦПК України процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.
Аналіз зазначених обставин справи та норм права дає підстави вважати, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а стосується захисту його приватного інтересу.
Відтак, даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі є обґрунтованим, оскільки такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення з додержанням норм права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року про закриття провадження у справі №260/175/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повний текст постанови складено 16.04.2020 року.