ПОСТАНОВА
Іменем України
29 травня 2020 року 
Київ
справа №816/725/17
адміністративне провадження №К/9901/22301/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, Територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області про зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 08.06.2017 (суддя Алєксєєва Н. Ю.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 (колегія суддів у складі: Зеленського В. В., Чалого І. С., Калиновського В. А.),
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (далі - відповідач-1, ТУ ДСА України в Полтавській області), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, в якому просила зобов`язати відповідачів нарахувати та виплатити на її користь: заробітну плату за період з 26.09.2014 по 25.11.2014; компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 26.09.2014 по 25.11.2014 у зв`язку з порушенням термінів її виплати; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 25.11.2014 по день проведення розрахунку; грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2014, тривалістю 7,5 календарних днів; моральну шкоду в розмірі 8    000,00 грн та зобов`язати ТУ ДСА України в Луганській області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 08.06.2017, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017, адміністративний позов задовольнив частково: зобов`язав ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь позивача заробітну плату за період з 26.09.2014 по 25.11.2014; зобов`язав ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2015, тривалістю 7,5 календарних днів; зобов`язав ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 25.11.2014 по день проведення повного розрахунку; зобов`язав ТУ ДСА України в Полтавській області подати до суду звіт про виконання судового рішення після спливу двох місячного строку з моменту набрання законної сили постановою суду. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачами протиправно не виплачено належні позивачу грошові кошти, що має наслідком порушення її прав та охоронюваних інтересів. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ТУ ДСА України в Полтавській області подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Доводи касаційної скарги аналогічні викладеним у апеляційній скарзі.
Позиція інших учасників справи
Відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Рух касаційної скарги
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 03.11.2017 відкрив касаційне провадження за скаргою ТУ ДСА України в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 08.06.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017.
14.02.2018 вказана касаційна скарга надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах. 
Розпорядженням в. о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 24.04.2020 № 659/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 816/725/17 у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Бевзенка В. М.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2020 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючий суддя (суддя-доповідач) Мельник-Томенко Ж. М., судді Жук А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 816/725/17.
Ухвалою Верховного Суду від 28.05.2020 справу призначено до касаційного розгляду в попередньому судовому засіданні.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Наказом Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 25.11.2014 №    262 о/с звільнено старшого секретаря Краснодонського міськрайонного суду Луганської області ОСОБА_1 із займаної посади з 25.11.2014 за переводом до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області відповідно до пункту 5 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2014, тривалістю 7,5 календарних днів.
Наказом Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.11.2014 № 01-07.264 позивача призначено на посаду судового розпорядника Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з 26.11.2014 за переведенням з Краснодонського міськрайонного суду Луганської області, з посадовим окладом згідно штатного розпису. Позивачу присвоєно 11 ранг 6 категорії посад державних службовців.
13.01.2016 позивач звернувся до ТУ ДСА України в Луганській області з проханням надати роз`яснення з приводу нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі.
Листом від 18.02.2016 № 280/16 вих. ТУ ДСА України в Луганській області повідомила заявника, що у зв`язку зі зміною територіальної підсудності, нарахування і виплату заробітної плати ОСОБА_1 було припинено з 26.09.2014. Рішенням Ради суддів України від 23.12.2014 № 76 зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити виплату заробітної плати працівникам апаратів судів, які зараховані до апаратів судів, розміщених на території, підконтрольній українській владі, за період, протягом якого такі працівники апаратів обіймали посади в судах, що розміщувалися на тимчасово неконтрольованій території, з дня останнього нарахування до дня зарахування до штату суду, до якого працівника апарату суду зараховано на підставі довідок, виданих територіальними управліннями Державної судової адміністрації України в Донецькій та Луганській областях, але не більше ніж за чотири місяці. Беручи до уваги зазначені обставини, ТУ ДСА України в Луганській області надано довідку про складові заробітної плати для подальшого розрахунку та виплати заробітної плати за фактичним місцем роботи на підставі рішення Ради суддів України від 23.12.2014 № 76.
Водночас, у вказаному листі ТУ ДСА України в Луганській області звернуло увагу, що реєстраційні, установчі документи, кадрова та бухгалтерська документація ТУ ДСА України в Луганській області залишилася у м. Луганську, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та з метою нарахування та виплати компенсації за невикористані відпустки запропоновано повідомити реквізити картрахунку та надати оформлену належним чином копію наказу керівника апарату про звільнення ОСОБА_1 , довідку суду про кількість невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпустки.
30.09.2016 ОСОБА_1 звернулася до Державної судової адміністрації України з листом, в якому порушила питання, зокрема, щодо виплати заробітної плати за чотири місяці 2014 року (перебування у трудових відносинах з Краснодонським міськрайонним судом Луганської області).
За наслідком розгляду вказаної заяви, Державна судова адміністрація України повідомила позивача, що на підставі довідки виданої ТУ ДСА України в Луганській області, відповідно до рішення Ради суддів України від 23.12.2015 № 76, ТУ ДСА України в Полтавській області зможе здійснити позивачу виплату заробітної плати, за період протягом якого ОСОБА_1 обіймала посаду в суді, що розміщувався на тимчасово неконтрольованій території, до моменту переведення, але не більше ніж за чотири місяці.
ТУ ДСА України в Полтавській області листом від 30.11.2016 № 02-19/2621, з посиланням на дію Тимчасового порядку № 595 повідомила позивача, що виплата суддівської винагороди та заробітної плати працівникам апаратів судів, здійснюється виключно через територіальні управління ДСА у Донецькій та Луганській областях.
12.01.2017 ОСОБА_1 повторно звернулася до Державної судової адміністрації України з листом, зокрема щодо виплати заробітної плати за чотири місяці 2014 року (перебування у трудових відносинах з Краснодонським міськрайонним судом Луганської області).
Листом від 26.01.2017 № Г62-17-82/17 Державна судова адміністрація України повідомила позивача, що за інформацією Територіального управління, на підставі рішення Ради суддів України № 76, відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності планувалося здійснити виплату заробітної плати за чотири місяці 2014 року, проте Управлінням Північно-східного офісу Держаудитслужби у Полтавській області у своєму акті від 28.12.2016 № 08-21/16 про проведення перевірки Територіального управління зазначено, що рішення Ради суддів України носить рекомендаційний характер та згадана виплата буде суперечити нормам чинного законодавства.
Не погодившись з такими діями відповідачів, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. 
Приписами статті 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.
Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (стаття 117 КЗпП України).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Згідно з частиною першої статті 5 Закону України «Про відпустки» тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях.
Приписами статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі  звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Частиною першою статті 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної  плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Статтею 1 Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Приписами статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не  мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після  утримання  податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001року. 
Згідно з пунктом 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової  пенсії,  цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). 
Відповідно до пункту 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Пунктами 5, 7 Порядку № 159 передбачено, що сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднаннями громадян; коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету.
Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», який набрав чинності 14.04.2014, введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2015 № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Порядок № 595). 
Згідно з пунктом 1 Порядку № 595 він визначає процедуру фінансування бюджетних установ, надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям (далі - установи), здійснення соціальних виплат населенню Донецької та Луганської областей.
Пунктом 2 цього Порядку встановлено, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 595 заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.
Заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов`язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради) (пункт 4 Порядку № 595). 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, серед яких значиться м. Донецьк та Донецька область, зокрема Краснодонський район, де розміщений Краснодонський міськрайонний суд Луганської області. 
Розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України від 02.09.2014 №    27/0/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» було змінено територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам. 
Рішенням Ради суддів України від 23.12.2014 № 76 зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити виплату заробітної плати працівникам апаратів судів, які зараховані до апаратів судів, розміщених на території, підконтрольній українській владі, за період, протягом якого такі працівники апаратів обіймали посади в судах, що розміщувалися на тимчасово неконтрольованій території, з дня останнього нарахування до дня зарахування до штату суду, до якого працівника апарату суду зараховано на підставі довідок, виданих територіальними управліннями Державної судової адміністрації України в Донецькій та Луганській областях, але не більше ніж за чотири місяці.
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-XI «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-XI), яким до окремих положень  Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) унесені зміни.
Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-XI передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
Переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке. 
Аналіз вищенаведених правових норм свідчить, що обов`язок Державної судової адміністрації України щодо забезпечення виплати заробітної плати працівникам апаратів суддів прямо пов`язано з їх зарахуванням до апаратів судів, розміщених на території, підконтрольній українській владі, за період, протягом якого такі працівники апаратів обіймали посади в судах, що розміщувалися на тимчасово неконтрольованій території, з дня останнього нарахування до дня зарахування до штату суду, до якого працівника апарату суду зараховано на підставі довідок, виданих територіальними управліннями Державної судової адміністрації України в Донецькій та Луганській областях, але не більше ніж за чотири місяці. 
Крім того, є загальновідомим факт, що антитерористична операція в Україні не завершилась на теперішній час. 
Відповідно до матеріалів справи, листом від 26.01.2017 № Г62-17-82/17 Державна судова адміністрація України повідомила позивача, що за інформацією Територіального управління, на підставі рішення Ради суддів України № 76, відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності планувалося здійснити виплату ОСОБА_1 заробітної плати за чотири місяці 2014 року, проте Управлінням Північно-східного офісу Держаудитслужби у Полтавській області у своєму акті від 28.12.2016 № 08-21/16 про проведення перевірки Територіального управління зазначено, що рішення Ради суддів України носить рекомендаційний характер та згадана виплата буде суперечити нормам чинного законодавства.
Проте з письмових пояснень, які надані ТУ ДСА України в Полтавській області встановлено, що докази здійснення відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності планування виплати ОСОБА_1 заробітної плати відсутні, а вищевказана інформація до ДСА України відповідачем не надавалася. Також представником ТУ ДСА України в Полтавській області надано витяг з акту планової виїзної ревізії фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в Полтавській області від 28.12.2016 № 08-21/16, в якому відсутні відомості щодо зазначення Управлінням Північно-східного офісу Держаудитслужби у Полтавській області, що рішення Ради суддів України від 23.12.2014 № 76 носить рекомендаційний характер та згадана виплата буде суперечити нормам чинного законодавства.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що оскільки ОСОБА_1 переведена, прикріплена та зарахована до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області, розміщеного на території, підконтрольній українській владі, існують всі підстави для виплати їй ТУ ДСА України в Полтавській області заробітної плати за період з 26.09.2014 по 25.11.2014. Отже, позовні вимоги у частині зобов`язання нарахування та виплатити на користь позивача заробітну плату за період з 26.09.2014 по 25.11.2014 є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню.
Крім того, аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Також, колегія суддів зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, наказом Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 25.11.2014 № 262 о/с позивача звільнено із займаної посади з 25.11.2014 відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2014, тривалістю 7,5 календарних днів.
На вимогу ТУ ДСА України в Луганській області Гаврилюк Н. В. надано належним чином завірену копію наказу керівника апарату суду Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 25.11.2014 № 262 о/с. Інші документи у позивача відсутні та надати немає можливості.
Отже, днем фактичного розрахунку позивача є 25.11.2014.
Однак, належну ОСОБА_1 при звільненні компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2014, тривалістю 7,5 календарних днів ТУ ДСА України в Луганській області не виплачено.
Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що у день звільнення позивача 25.11.2014 не проведено остаточного розрахунку, даний факт відповідачем не заперечується.
Отже, такими діями порушено вимоги статті 47 КЗпП України, яка зобов`язує в день звільнення провести остаточний розрахунок зі звільненим працівником.
З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що оскільки з позивачем не проведено остаточний розрахунок та не виплачено компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки при звільненні, позовні вимоги в частині зобов`язання ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 01.02.2014 по 25.11.2014, тривалістю 7,5 календарних днів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
За таких обставин, суди попередніх інстанцій також дійшли правильного висновку про стягнення з ТУ ДСА України в Полтавській області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 25.11.2014 по день проведення розрахунку з позивачем.
Таким чином, колегія судів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог позивача.
Судові рішення першої та апеляційної інстанцій в іншій частині позовних вимог не є предметом касаційного оскарження. В силу положень статті 341 КАС України касаційний перегляд здійснюється в межах доводів касаційної скарги.
Також Верховний Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; п. 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; п. 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у даній справі. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами попередніх інстанцій надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, в касаційній скарзі не зазначено.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини першої статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.  
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 460-IX, статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області залишити без задоволення.
Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 08.06.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко
А.В. Жук 
 Н.М. Мартинюк 
Судді Верховного Суду