ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/15688/16-ц         Головуючий в І інстанції: Прохоренко В.В.
Номер провадження: №22-ц/819/955/20                         Доповідач: Майданік В.В.

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого                 Майданіка В.В.,
       суддів:                 Кутурланової О.В.,
                               Орловської Н.В.,
       секретар                Литвиненко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2020 року, у складі судді Прохоренко В.В., у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 ) про стягнення грошових коштів за договором про надання юридичних послуг, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 ) про визнання договору недійсним, 

В С Т А Н О В И В :

29 листопада 2016 року ФОП ОСОБА_2  звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 ), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошову винагороду, передбачену Договором про надання юридичних послуг, в сумі 12000,00 доларів США, що еквівалентно 307914,25грн. 

Свій позов, посилаючись на ст.ст.509, 530 ЦК України, позивач обґрунтував тим, що відповідач відмовляється виконувати свої зобов`язання за Договором від 09.02.2016 року про надання юридичних послуг, а саме сплатити позивачу протягом 10 банківських днів (тобто до 09.12.2016 року) за послуги в розмірі 20% від реально отриманої компенсації у розмірі 60000,00 доларів США, яка була отримана відповідачем 25 листопада 2016 року, що складає 12000,00 доларів США. Зі свого боку ним як виконавцем було виконано всі свої зобов`язання за вказаним Договором, а саме надано необхідні юридичні послуги в отриманні ОСОБА_1 компенсації від судновласника/менеджера/оператора та будь-якої іншої особи, що має своїм зобов`язанням сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію у зв`язку з нещасним випадком в період роботи на судні "Атлантік Раннер". На підставі п.5.3. Договору між ним та ОСОБА_3 було укладено Договір від 09.02.2016 року, за яким останню було залучено до виконання умов Договору. За період з 11 лютого до 25 листопада 2016 року ОСОБА_3 велись переговори шляхом листування електронною поштою з роботодавцем моряка. Переговори велись виключно англійською мовою, що зумовлено міжнародним характером трудових відносин за участю ОСОБА_1 та звичаями документообігу у морському судноплавстві. Загалом було надіслано 39 листів на підставі проведеного аналізу документів, наданих ОСОБА_1 , зокрема, Трудового договору від 18.12.2015 року, Колективного договору, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Моряків, включеного в трудовий договір моряка між ОСОБА_1 та Атлантік Раннер Навігейшн Лімітед (34 аркуші), Медичних документів ОСОБА_1 , виданих в США (за місцем первинного надання медичної допомоги) та в Україні (загалом 32 аркуші). Крім того, на постійній основі проводився контроль та підрахунок медичних витрат на лікування ОСОБА_1 , підтверджувальні документи про які своєчасно направлялись на адресу роботодавця моряка та служили підставою відшкодування понесених витрат. Також, позивач регулярно здійснював супровід ОСОБА_1 до медичних закладів для медичних оглядів, у тому числі в м. Херсоні та м. Одеса.

23 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним зустрічним позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 ), в якому просив визнати недійсним та таким, що вчинений під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, Договір, що укладений 09.02.2016 року між ним та відповідачем. 

Свій позов, посилаючись на ст.ст.202, 203, 215, 233, 236 ЦК України, позивач за зустрічним позовом обґрунтував тим, що умови договору були невигідні (вважається, що відповідач виконав свої зобов`язання перед позивачем незалежно від об`єму наданих послуг, якщо позивач отримав грошову компенсацію), обґрунтував тим, що відповідачем не було здійснено жодних дій на виконання договору (не надавав жодних консультацій, не надавав жодних претензій та позовних заяв), а також обґрунтував тим, що ОСОБА_2 шляхом обману і зловживання довірою, скориставшись скрутним становищем позивача, його пригніченим морально-психологічним станом через отримані травми та втрату можливості в подальшому працювати на судні та станом, коли його внутрішня воля сформувалась під впливом вкрай негативних чинників (прийом наркотичних лікарських препаратів), запевнив його в тому, що без його допомоги він компенсацію від компанії не отримає взагалі.

Оскаржуваною ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2020 року суд, зокрема, ухвалив:
--- заяву представника позивача за первісним позовом ОСОБА_6 про забезпечення позову – задовольнити;
--- накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 належну ОСОБА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 на підставі договору обміну №7376, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М. від 10.12.2002 року в межах суми позову 307914,25 грн. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить вказану ухвалу суду першої інстанції скасувати й постановити ухвалу, якою заяву представника позивача за первісним позовом про забезпечення позову залишити без задоволення, посилаючись на порушення норм процесуального права. 
Зокрема, зазначив, що поза увагою суду залишилось те, що позивачем за первісним позовом не обґрунтовано необхідність вжиття заходів забезпечення позову та не зазначено в чому полягає загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, адже протягом більш ніж 3 роки (з часу відкриття провадження за первісним позовом до подання представником позивача за первісним позовом заяви про забезпечення позову) ним (тобто ОСОБА_1 ) не здійснювалося жодної спроби будь-яким чином відчужити належну йому квартиру. Також і судом не наведено доказів, які свідчили б про обґрунтованість припущень того, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що ОСОБА_1 вчиняє дії щодо вказаного нерухомого майна.
Також вказав, що судом не було враховано того, що зазначена квартира, на яку накладено арешт, є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , а тому накладення на неї арешту порушує права та інтереси інших осіб, адже на даний момент на розгляді Херсонського міського суду перебуває цивільна справа № 766/23837/18 за позовом ОСОБА_7 від 03.12.2018 року та зустрічним позовом ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, зокрема вказаної квартири.
Крім того, зазначив, що суд не звернув уваги й на те, всупереч ч.3 ст.150 ЦПК України, відповідно до якої види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами, оцінка вказаної квартири не проводилась, співмірність розміру позову та вартості майна, на яке накладено арешт, не доведена. 

Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність ухвали вимогам процесуального закону, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

У справі встановлено таке.

Первісний позов ФОП ОСОБА_2  подано 29 листопада 2016 року (а.с.2-4). 

Із наявної в ЄДРСР ухвали суду першої інстанції від 05.12.2016 року та копії такої ухвали, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що провадження у справі за первісним позовом було відкрито 05.12.2016 року (а.с.18).

Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зареєстрований в ЄДРЮОФОП, основний вид економічної діяльності – діяльність у сфері права (а.с.14-15).

Зустрічний позов ОСОБА_1 подано 23 травня 2017 року (а.с.35-42).

Із наявної в ЄДРСР ухвали суду першої інстанції від 11.10.2017 року та копії такої ухвали, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що судом було прийнято до розгляду вказану зустрічну позовну заяву та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом (а.с.150).

У своїй заяві від 17.01.2020 року, поданій до суду 20.01.2020 року, ОСОБА_6 , діючий від імені позивача за первісним позовом, просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 на підставі договору обміну №7376, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М. від 10.12.2002 року (а.с.208-210).
Вказана заява обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, адже наразі в Херсонському міському суді відбувається розглядцивільної справи № 766/23837/18 між ОСОБА_1  й ОСОБА_7  про поділ спільного майна подружжя, і відповідач має можливість переоформити на іншу особу шляхом відчуження вказану квартиру, про належність якої відповідачу йому стало відомо у вересні 2019 року.

Оскаржуваною ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2020 року вказану заяву було задоволено (а.с.214-215).

Прийшовши до такого свого висновку, суд першої інстанції виходив з того, що необхідною умовою вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути істотні перешкоди як виконання судового рішення, так і ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, виходив з того, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб, також суд виходив з наявності передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно в межах ціни позову. 

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст.18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При цьому відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом ст.151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Згідно з ч.1 ст.150 зазначеного Кодексу позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1); забороною вчиняти певні дії (п.2).

За ч.3 ст.150 вказаного Кодексу заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову": єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви особи, яка бере участь у справі (п.1.); розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи-підприємця; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням цих заходів (п.4.).

Отже, закон пов`язує забезпечення позову з неможливістю чи ускладненням виконання судового рішення. 

Відповідно до Інформації з різних реєстрів щодо об`єкта нерухомого майна (Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна), долученої до заяви про забезпечення позову, відомості про зареєстроване за ОСОБА_1 нерухоме майно відсутні.

Разом з тим, згідно наданої на запит довідки КП "Херсонське бюро технічної інвентаризації" за матеріалами інвентарної справи станом на 31.12.2012 року право власності на вказану квартиру ( АДРЕСА_1 ) як об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору обміну від 10.12.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М. за реєстровим № 7376, та зареєстровано в ХБТІ за реєстровим № 61376 в книзі № 156 (а.с.212). 

У цій справі також встановлено і підтверджено при апеляційному розгляді справи представниками сторін, що 29.11.2016 року позивач за первісним позовом подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в сумі 12000,00 доларів США, що належать ОСОБА_1 та знаходяться на його банківському рахунку за відповідними реквізитами (а.с.20-22), до якої долучена копія банківської виписки (а.с.23). Ухвалою суду від 05.12.2016 року заяву було задоволено (а.с.24-25). Однак, як зазначили представники сторін, на вказаному рахунку на момент виконання ухвали вже не виявилося (залишилось близько 300,00 доларів США). Як вказала представник ОСОБА_1 через відсутність заборон він мав повне право зняти ті кошти і використовувати їх на лікування.

Вважаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції законною і обґрунтованою, апеляційний суд враховує, що оскільки спір між сторонами виник відносно сплати ОСОБА_1 . Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 грошової винагороди в сумі 12000,00 доларів США, що еквівалентно 307914,25грн, то ухвала суду першої інстанції про вжиття вказаного заходу забезпечення позову за заявою представника позивача за первісним позовом є законною і співмірною із заявленими вимогами, такою, що достатнім чином мотивована. 

Апеляційний суд також враховує, погоджуючись з відповідними доводами представника позивача за первісним позовом, що наразі, як вбачається з пояснень скаржника та підтверджується даними ЄДРСР, на розгляді Херсонського міського суду перебуває цивільна справа № 766/23837/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_8 , поданим від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, зокрема вказаної квартири. Ухвалою суду від 14.01.2020 року у вказаній справі підготовче провадження було закрито й справу було призначено до судового розгляду. Провадження ж у вказаній справі було відкрито ухвалою від 20.12.2018 року. Отже, є обґрунтованими побоювання позивача за первісним позовом, що відповідач має можливість переоформити вказану квартиру на іншу особу шляхом відчуження. 

Судом першої інстанції надана належна оцінка обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, спроможність вжитого заходу забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Такі висновки зроблено і Верховним Судом у постановах від 13.05.2020 року (справа № 755/528/17), від 26.05.2020 року (справа № 705/2554/16-ц) й інших постановах.

Таким чином, оскаржувана ухвала є законною і обґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону та висновків суду не спростовують. 
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на необґрунтованість позивачем за первісним позовом необхідності вжиття заходів забезпечення позову та на відсутність посилань суду на докази на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. При цьому апеляційний суд вважає, що представником позивача за первісним позовом належним чином обґрунтовано свою заяву про забезпечення позову, що було враховано судом першої інстанції, зазначено про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки відповідач має можливість здійснити відчуження вказаної квартири, й зроблено посилання на перебування на розгляді суду іншої цивільної справи за участі ОСОБА_1 та його дружини про поділ майна подружжя. Крім того, апеляційний суд враховує і те, вжиття даних заходів забезпечення позову мають тимчасовий характер.
Також, слід відхилити й посилання скаржника на те, що квартира, на яку накладено арешт, є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , яке є предметом позову про поділ майна подружжя, а тому накладення на неї арешту порушує права та інтереси інших осіб. При цьому апеляційний суд виходить з того, що вказані посилання є такими, що виходять за межі прав скаржника та частково заявлені в інтересах іншої особи, яка не уповноважувала скаржника на захист своїх інтересів.
Крім того, підлягають залишенню поза увагою й посилання скаржника на відсутність оцінки квартири та недоведеність співмірності розміру позову та вартості майна, на яке накладено арешт. При цьому апеляційний суд враховує як розмір позовної вимоги (12000,00 доларів США, що еквівалентно 307914,25грн), який є досить великим і таким, що, виходячи із загальнодоступної інформації, є співмірним із вартістю звичайної квартири чи її 1/2 частини в м. Херсоні, так і з ненадання скаржником доказів, які спростовували б співмірність розміру позову та вартості майна, на яке накладено арешт.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не вказують на такі її порушення, що вплинули на правильність вирішеного судом питання, апеляційний суд вважає за необхідне на підставі п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін. 

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови – 18 червня 2020 року. 

Головуючий                                _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                          В.В. Майданік

Судді:                                        _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                 О.В. Кутурланова
                        
                                       _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                  Н.В. Орловська