УХВАЛА
14 квітня 2020 року
м. Київ
справа №398/2934/19
провадження № 61-5482ск20 
Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2019 року та на постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар ЛТД», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору оренди землі недійсним,
ВСТАНОВИВ :
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Агродар ЛТД» та просила визнати недійсним договір оренди землі від 27 квітня 2013 року, що укладений між позивачем та відповідачем, в обґрунтування якого посилалася на те, що є власником земельної ділянки, яка є предметом спірного договору оренди. Дану земельну ділянку позивач на постійній основі надавала у користування ТОВ «Агродар ЛТД» за договором оренди землі. У 2009 році через скрутне матеріальне становище її сім`ї та необхідністю погашення боргу перед третіми особами ОСОБА_1 змушена була звернутися до керівництва TOB «Агродар ЛТД» з проханням про надання їй грошових коштів в рахунок майбутньої орендної плати або з можливістю у подальшому, за умови законодавчого врегулювання, здійснити продаж цьому товариству належної їй земельної ділянки.
ТОВ «Агродар ЛТД» надало позивачу відповідні грошові кошти, а нею 23 квітня 2009 було видано строком на двадцять років, тобто, до 23 квітня 2029 року, довіреність на право розпорядження земельною ділянкою, що посвідчена приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Приходьком О.В на ім`я ОСОБА_2 , який є третьою особою у справі, та який на той час виступав від імені цього товариства,
12 листопада 2015 року позивачем скасовано довіреність шляхом подання відповідної заяви, що посвідчена приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Приходько О.В. за реєстровим № 1708.
В цьому ж році ОСОБА_1 дізналася, що 27 квітня 2013 року між ТОВ «Агродар ЛТД» та ОСОБА_2 , який діяв від її імені та в її інтересах, згідно довіреності від 23 квітня 2009 року, було укладено Договір оренди землі, за яким в оренду ТОВ «Агродар ЛТД» передано земельну ділянку, яка є предметом спірного договору оренди. Строк дії укладеного договору оренди землі згідно п. 8 складає 15 років з правом автоматичної пролонгації. Згідно п. 9 Договору оренди землі, орендна плата за користування земельною ділянкою сплачується щорічно у розмірі 3% від грошової оцінки землі, що становить 3867,48 грн та підлягає індексації.
Вказаний договір оренди землі позивач вважала таким, що укладений у власних інтересах Повіреного, тобто ОСОБА_2 , та таким, що не відповідає її інтересам, чинному законодавству України, зокрема, ст.238 ЦК України, оскільки одним з кінцевих бенефіціарів (власників) ТОВ «Агродар ЛТД» є ОСОБА_3 , яка є дружиною ОСОБА_2 , що свідчило про те, що ОСОБА_2 був прямо зацікавлений в укладенні договору оренди землі з ТОВ «Агродар ЛТД» на умовах, що є економічно вигідними саме для Орендаря, а не Орендодавця. Укладаючи договір оренди землі від імені позивача, ОСОБА_2 фактично вчинив його у власних інтересах з метою отримання більшого прибутку (прибуток від діяльності підприємства є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) за рахунок встановлення в договорі оренди найнижчого з можливих коефіцієнтів орендної плати, що суперечить ч. 3 ст. 238 ЦК України.
Крім того, фактично відразу після укладення спірного правочину, вже в червні 2013 року, ОСОБА_2 став директором товариства - відповідача, яким є і до цього часу.
Фактично правочин був вчинений також і в інтересах підприємства, зацікавленою та наближеною до цього підприємства особою (яка можливо була працівником підприємства або була у складі його керівництва), а не в інтересах орендодавця, що суперечить закону, у зв`язку з чим, оспорюваний договір оренди повинен бути визнаний недійсним.
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, в задоволені позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, зазначив, що позивач шляхом вільного волевиявлення надала третій особі довіреність на надання повіреному повноважень вчиняти від її імені правочини, у тому числі укладати (за ціну та на умовах на власний розсуд) договір оренди належної їй земельної ділянки, а також підтвердила своє волевиявлення на укладення договору оренди землі і в судовому засіданні. Щодо посилань позивача на те, що її повірений перебував у шлюбних відносинах з одним із засновників товариства-відповідача, то такий факт не є достатньою підставою вважати, що повірений діяв у власних інтересах, а не у інтересах довірителя.
20 березня 2020 року  ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2019 року та на постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, в якій просить скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що в судовому засіданні було доведено факт перебування третьої особи з одним зі співвласників товариства-відповідача у шлюбних відносинах.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з таких підстав.
Для касаційних скарг, поданих після 08 лютого 2020 року, законодавцем встановлений новий порядок подання та підстави звернення особи з касаційною скаргою до суду.
Право на касаційне оскарження та підстави касаційного оскарження судових рішень визначені положеннями статті 389 ЦПК України.
Цивільний процесуальний закон містить вимоги щодо форми та змісту касаційної скарги, за умови дотримання яких касаційна скарга може бути прийнята судом до розгляду (стаття 392 ЦПК України).
Зокрема, відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
В касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржувані судові рішення суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року №911/2929/17, від 11 грудня 2019 року у справі №220/1588/18 та від 16 травня 2019 року у справі №401/2995/16-ц.
Пунктом першим частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставою для касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції може бути, зокрема, застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку
Таким чином, ОСОБА_1 оскаржує постанову суду апеляційної інстанції на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Однак, суд касаційної інстанції не може прийняти такі посилання до уваги, оскільки правові висновки Верховного Суду у постановах від 11 грудня 2019 року у справі №220/1588/18 та від 16 травня 2019 року у справі №401/2995/16-ц дані у справах, які не є подібними до даного спору. 
Зокрема, у справі №401/2995/16-ц розглядалися обставини спору, які виникли між підприємством та його попереднім директором, який, використавши свої повноваження, вчиняв дії щодо укладення договорів оренди землі, а у справі 401/2995/16-ц - з приводу визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, зобов`язання повернути незаконно отриманий у власність транспортний засіб. 
Щодо постанови Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року №911/2929/17 то слід зазначити, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень за таким єдиним унікальним номером справи зареєстрована лише справа за позовом ТОВ «Кушнер» до ФОП ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, розгляд якої закінчено постановою Господарського суду Київської області від 03 листопада 2017 року, але жодної постанови у даній справі Верховним Судом не прийнято.
Натомість, з мотивувальної частини оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, керувався, зокрема, правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 вересня 2019 року у подібній справі №400/232/18, постанови Верховного Суду про відступлення від вказаного правового висновку немає, а підстав для відступу від такої правової позиції колегія суддів не вбачає.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
За таких підстав, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2019 року та на постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року є необґрунтованою, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 1 частини другої статті 389, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2019 року та на постанову Кропивницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар ЛТД», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору оренди землі недійсним.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                                  А. А. Калараш
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик