ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/254/20 Справа № 175/3057/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
Головуючого - Куценко Т.Р. 
суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О. 
за участю секретаря - Синенка Є.А. 
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційними скаргами 
                         ОСОБА_1 , 

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2019 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерини Володимирівни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання державного реєстратора скасувати запис та реєстрацію права власності, визнання права власності осіб на нерухоме майно незаконним та його скасування, - 

                                       ВСТАНОВИЛА: 

       У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання державного реєстратора скасувати запис та реєстрацію права власності, визнання права власності осіб на нерухоме майно незаконним та його скасування.
       В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 11-12 листопада 2016 року приватний нотаріус ДМНО Петренко Катерина Володимирівна здійснила державну реєстрацію прав на нерухоме майно яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за двома особами: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в якому вона є співвласницею 1/2 частини будинку, зареєстрована та постійно там проживає. До листопада 2016 року іншим співвласником будинку була ОСОБА_6 , яка придбала 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку за договором купівлі-продажу від 30 вересня 1998 року, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2013 року було визнано про належність ОСОБА_6 у вказаному володінні право власності на 1/2 частину вартості будівельних матеріалів і конструкцій, з яких складався будинок на час придбання, тобто на 30 вересня 1998 року. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно, приватний нотаріус Петренко К.В., 11-12 листопада 2016 року внесла записи у реєстр під № 17416331; № 17416265; № 174132534; № 1713220 та здійснила державну реєстрацію прав власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/4 частині за кожним. 
       Позивач зазначає, що на час здійснення приватним нотаріусом Петренко К.В. реєстрації прав власності спірного домоволодіння на ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , співвласником якого вона є, у Державному реєстрі з 2006 року існував запис про заборону відчуження будинку АДРЕСА_1 , внесений на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 1999 року.
       Не зазначення реєстратором при здійсненні реєстрації кадастрового номера земельної ділянки по АДРЕСА_1 та неправильне визнання цільового визначення цільового призначення цієї ділянки "присадибна" (в той час, як у державному акті на ім`я ОСОБА_6 , скасованого рішенням суду від 04 березня 2000 року, визначено "рилля" - землі с/г призначення), свідчить про відсутність у реєстратора нотаріуса правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку.
       Як вбачається з даних ЄДРСР ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2016 року, яка стала підставою для здійснення нотаріусом державної реєстрації прав, була оприлюднена у реєстрі лише 21 грудня 2016 року, в той час, як нотаріус здійснив реєстрацію 11-12 листопада 2016 року. 
       Також позивач посилається на те, що жодна із сторін не виконала визначених ними як у попередньому договорі так і в мировій угоді обов`язків, а тому вважає незаконним набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на спірне нерухоме майно, яке перебувало у спільній власності ОСОБА_6 та позивачки ОСОБА_1 . 
       А тому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Петренко К.В. прийняте 11-12 листопада 2016 року щодо здійснення державної реєстрації прав власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зобов`язати державного реєстратора скасувати у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень та реєстрацію права власності по ј частині будинку та ј частини земельної ділянки розташованих у АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 таОСОБА_2 , право власності визнати незаконним та скасувати його. 
       Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено /т.5 а.с.23-27/.
       16 квітня 2019 року АНД районним судом ухвалено додаткове рішення яким у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання права власності осіб на нерухоме майно незаконним та його скасування - відмовлено /т.5 а.с. 34-35/.
       З рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
       Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 та ОСОБА_6 належало на праві власності по Ѕ частині будинку та земельної ділянки площею 1000 кв. метри по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 30.09.1998 року та договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 27.11.1998 року, рішеннями Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.03.2000 року, від 02.09.2013 року та від 18.06.2014 року, які набрали законної сили. 
       Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2016 року затверджено мирову угоду, яка була укладена між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , результатом підписання цієї мирової угоди є набуття права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
       Вказане рішення оскаржувалося позивачкою у апеляційному та касаційному порядку, проте залишено без змін, та є чинним. 
       Приватний нотаріус ДМНО Петренко Катерина Володимирівна 11 та 12 листопада 2016 року, діюча як державний реєстратор, здійснила державну реєстрацію прав на нерухоме майно розташоване за адресою АДРЕСА_1 за двома особами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , на підставі ухвали суду від 04.11.2016 року, про що до Державного реєстру прав на нерухоме майно було внесено записи під № 17416331; № 17416265; № 174132534; № 1713220, тобто здійснила державну реєстрацію прав власності на 1/2 частини будинку та на 1/2 частину земельної ділянки за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/4 частині за кожним. 
       Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що нею не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів того, що відповідачами при здійсненні державної реєстрації права власності на нерухоме майно та винесенні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 та 12 листопада 2016 року на спірне нерухоме майно було порушено, не визнано або оспорено її право власності на 1/2 частину належного їй будинку та 1/2 частину земельної ділянки розташованих за адресою АДРЕСА_1 , оскільки її право власності на її нерухоме майно залишилося непорушним. А тому порушень прав позивача, що б стало підставою для скасування рішення державного реєстратора, судом не встановлено. 
       Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
       Згідно п.4 ч.1 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" однією з основних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. 
       Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органі місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. 
       Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. 
       Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
       Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
       Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, які були недоведеними позивачем та безпідставно заявлені, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
       Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права.
       Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
       Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
       Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2019 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров