Постанова  
Іменем  України
 
04 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 755/11415/17-ц    
 
провадження № 61-12192св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., 
Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
представник позивача - ОСОБА_2 ;
відповідач - ОСОБА_3 ;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Виниченко Л. М. 
від 06 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., Пікуль А. А., від 01 березня 2018 року, 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою. 
Позовна заява мотивована тим, що він та ОСОБА_3 є співвласниками 
у рівних частках (по 1/2 кожному) квартири 
АДРЕСА_1 . Відповідачка проживає 
у вказаній квартирі, а йому чиняться перешкоди у користуванні нею. Згідно з технічного паспорту квартира є двокімнатною, житловою площею 
32,4 кв. м, загальною площею 61,7 кв. м, кімнати ізольовані, житловою площею 18,0 кв. м та 14,4 кв. м відповідно, кухня - 9,3 кв. м, ванна кімната - 2,6 кв. м, вбиральня - 1,4 кв. м, коридор - 10,4 кв. м, веранда - 3,7 кв. м, кладова - 1 кв. м, балкон - 0,9 кв. м. 
Оскільки згоди щодо спільного користування цією квартирою вони дійти не можуть, ОСОБА_1 просив суд: виділити йому у користування житлову кімнату, площею 14,4 кв. м, що відповідає розміру його частки на квартиру; 
у користуванні ОСОБА_3 залишити житлову кімнату, площею 18,0 кв. м, балкон - 0,9 кв. м, що перевищує в натурі розмір її частки у праві власності 
на квартиру; у загальному користуванні залишити: кухню, площею 9,3 кв. м, ванну кімнату - 2,6 кв. м, вбиральню - 1,4 кв. м, коридор - 10,4 кв. м, веранду - 3,7 кв. м та кладову - 1 кв. м.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Виділено у користування ОСОБА_1 кімнату площею 14,4 кв. м у квартирі АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 - кімнату площею 18,0 кв. м та балкон площею 0,9 кв. м. Залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кухню площею 9,3 кв. м, ванну кімнату площею 2,6 кв. м, вбиральню площею 1,4 кв. м, коридор площею 10,4 кв. м, веранду площею 3,7 кв. м, кладову площею 1 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходив із того, що позивач, як співвласник квартири, має рівне з відповідачкою право користування житлом, а тому, враховавши відсутність визначного 
за спільною згодою порядку користування квартирою, розмір належних кожній із сторін часток у власності та технічну характеристику кімнат 
та інших приміщень спірної квартири, вважав за доцільне встановлення саме такого порядку користування квартирою між співвласниками. При цьому суд вказав, що право відповідачки при такому порядку користування квартирою порушене не буде, так як їй у користування виділено більшу кімнату з балконом.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року - без змін. 
Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також вказав, що права ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо користування спірною квартирою АДРЕСА_1 є рівними, при цьому добровільної згоди щодо порядку такого користування ними не досягнуто, встановлення цього порядку за рішенням суду не свідчить жодним чином про порушення прав відповідачки, як співвласника спірної квартири, а можливі обмеження, які виникнуть у зв`язку з визначенням судом порядку користування житлом, є виправданою необхідністю забезпечення однакової реалізації своїх прав всіма співвласниками.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали 
з Дніпровського районного суду м. Києва.
У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.  
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди попередніх 
інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення позову, оскільки не врахували її доводів про відсутність між нею та позивачем предмету спору. Позивачем не надано доказів того, що він звертався до неї 
із пропозицією встановлення порядку користування квартирою, а також доказів, що між ними виникають спори чи непорозуміння щодо порядку користування квартирою. Крім того, оскаржувані судові рішення ухвалені 
на підставі ксерокопій поданих документів, оригінали яких судами 
не оглянуті. Позивач стверджував, що він є співвласником двокімнатної квартири, тоді як згідно з витягу з Державного реєстру речових прав 
на нерухоме майно квартира 
АДРЕСА_1 є однокімнатною. Також судами не з`ясовано, чи зареєстровано право власності позивача на 1/2 частину спірної квартири в установленому законом порядку. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції 
до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності 
є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями статті 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Оскільки спірні правовідносини у цій справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє у користування сторонам спору в натурі частки, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
З огляду на викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного висновку про те, що права  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо користування квартирою АДРЕСА_1 є рівними, при цьому добровільної згоди щодо порядку такого користування ними не досягнуто, встановлення цього порядку за рішенням суду 
не свідчить жодним чином про порушення прав відповідачки, 
як співвласника спірної квартири, а можливі обмеження, які виникнуть 
у зв`язку з визначенням судом порядку користування житлом, 
є виправданою необхідністю забезпечення однакової реалізації своїх прав всіма співвласниками.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про відсутність між сторонами предмету спору, так як між нею та позивачем немає спору щодо користування квартирою і позивач не довів, що відповідач будь-яким чином порушує, оспорює чи не визнає його право, є безпідставними, так як встановлені обставини справи у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчать про те, що відповідачкою чиняться перешкоди позивачу у користуванні його власністю з урахуванням всіх прав власника, наданих йому законом, 
а згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Посилання касаційної скарги на те, що рішення суду ухвалене на підставі ксерокопій поданих документів, оригінали яких судом не оглянуті, та те, що судом не з`ясовано, чи зареєстровано право власності позивача на 1/2 частину квартири в установленому законом порядку, правильність висновків судів щодо встановлення порядку користування квартирою між двома співвласниками не спростовують, судом ці обставини перевірялися. Крім того, встановлені судом обставини щодо підстав набуття 
права власності на спірну квартиру, її поділу між колишнім подружжям 
та технічної характеристики квартири відповідачкою не заперечувались.
При цьому за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва 
від 21 січня 2015 року, що набрало законної сили, визнано за ОСОБА_1 
у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та за ОСОБА_3 - у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку цієї квартири.
Крім того, згідно з технічної характеристики та поповерхового плану квартири, загальна площа квартири 
АДРЕСА_1 становить 61,7 кв. м, житлова - 32,4 кв. м, квартира складається 
із двох ізольованих кімнат площею 14,4 кв. м та 18,0 кв. м, також місць загального користування: кухні площею 9,3 кв. м, ванної кімнати площею 
2,6 кв. м, вбиральні площею 1,4 кв. м, коридору площею 10,4 кв. м, веранди площею 3,7 кв. м, кладової площею 1,0 кв. м та балкону площею 0,9 кв. м, який межує з кімнатою площею 18 кв. м.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк