ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 квітня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/4662/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.,     
  
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів   на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.12.2019 в адміністративній справі №280/4662/19  , ухвалене суддею Конишевою О.В., по справі за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені, 

в с т а н о в и В:
  
У вересні  2019 року   до  Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в якій позивач просив суд стягнути з відповідача суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2017 році у розмірі 22763,78 грн. (згідно уточненої позовної заяви від 22.10.2019)
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.12.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду обгрунтовано тим, що позивачем не надано суду належних доказів порушення відповідачем вимог Закону "Про основи соціальної захищеності інвалідів України" на підтвердження підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.
Суд зазначив, що  на час спірних правовідносин у 2017 році законодавство не встановлювало обов`язку підприємств подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю. Натомість, існував обов`язок підприємств одноразово подавати форму 3-ПН.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач  подав  апеляційну скаргу, в якій просить прийняти нове рішення , яким  задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що об`єктом даного правопорушення є, зобов`язальні правовідносини відповідача, і полягають у необхідності виконання нормативу, або сплати адміністративно- господарські санкиій-самостійно, у термін, передбачений постановою КМУ №70 від 31.01.07р., тобто до 15 квітня, наступного за звітним періодом року.
За таких обставин, враховуючи, що самостійно відповідну суму не сплачено, вина відповідача полягає у несплаті суми адміністративно-господарських санкцій, що передбачено Законом та регламентовано постановою КМУ №70 від 31.01.07р., та не доведено факт здійснення усіх залежних від нього заходів щодо сплати адміністративно-господарських санкцій. або обставини, що об`єктивно перешкоджали здійснити цю сплату (а відповідних доказів відповідачем не надано).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частинами першою та другою  статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні"  (далі - Закон № 875-ХІІ) визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.    
                    У відповідності до  статті 20 Закону № 875-ХІІ  підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим  статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації.
                    Частиною першою  статті 238 Господарського кодексу України  передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
          Частиною другою вказаної статті передбачено, що види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
                    Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у частині 1  статті 239 Господарського кодексу України  вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому  законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.
          Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у  статті 20 Закону № 875-ХІІ.
                    Отже,  законом  передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.
          Разом з тим,  законом  передбачено випадки, у яких суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
                    Загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано  главою 24 Господарського кодексу України  (Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин).                    Так, відповідно до частини першої  статті 218 Господарського кодексу України  підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
                    Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
                    Зі змісту частини другої  статті 218 Господарського кодексу України  вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що суб`єкт господарської діяльності    звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Отже у цій справі необхідно перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, яке полягає у не забезпеченні середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.
                    Відповідно до частини першої  статті 18 Закону № 875-ХІІ  забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
                    Згідно з частиною третьою  статті 18 Закону № 875-ХІІ  підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
                    За змістом  статті 18-1 Закону № 875-ХІІ  пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.
                    Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обгрунтовано вказав на те, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.
                    Відповідно до пункту 4 частини третьої  статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року №5067-VІ "Про зайнятість населення"  (набрав чинності з 01 січня 2013 року) роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених  законом  заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
                    Суд звертає увагу, що обов`язок підприємств подавати центрам зайнятості дані про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів саме щомісяця був встановлений  Законом України від 01 березня 1991 року № 803-XII "Про зайнятість населення", який втратив чинність 01 січня 2013 року, а тому до спірних правовідносин не застосовується.
                    Отже, з 01 січня 2013 року періодичність подання звітів 3-ПН не була регламентована законом.
                    Вказане питання врегульоване з прийняттям Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого  Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316  (далі - Наказ № 316).
                    Згідно з Наказом № 316 форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
                    Наказ № 316 набрав чинності 12 липня 2013 року, а тому з цієї дати встановлено обов`язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.
Тобто, на час спірних правовідносин (у 2017 році) законодавство не встановлювало обов`язку підприємств подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю. Натомість, існував обов`язок підприємств одноразово подавати форму 3-ПН, а саме не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.
  Як встановлено судом,  відповідачем подався звіт форми N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" за 2017 рік. Отже, тим самим відповідач вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення правопорушення.
Відповідно до довідки Михайлівської районної філі  ї Запорізького обласного центру зайнятості від 12.09.2019 № 682/11-01-09 протягом 2017,2018 років в Михайлівському районному центрі зайнятості (Михайлівська районна філія Запорізького обласного центру зайнятості) не перебували на обліку як безробітні особи з інвалідністю, які б згідно індивідуальної програми реабілітації мали можливість працювати на посадах продавця продовольчих товарів, продавця непродовольчих товарів, товарознавця, бухгалтера в сфері торгівлі.
Крім того, відповідно до рішення про прийняття на роботу №09/11 від 09.11.2017, відповідачем прийнято ОСОБА_2 на посаду продавця продовольчих товарів з 07.11.2017.
Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицію Верховного суду, яка викладена в постанові від 26.06.2018 року по справі №806/1368/17 (адміністративне провадження № К/9901/5558/17).
                    За вимогами частини п`ятої  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Також, судом встановлено, що відсутні докази безпідставної відмови інвалідам, які самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування.
Відповідно до частин першої, другої  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено обставини щодо порушення відповідачем прав, свобод та інтересів позивача та не надано суду належних доказів на підтвердження позовних вимог.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності на підставі частини другої  статті 218 Господарського кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Відповідно до  ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.    Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 1  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення позову.
                    Керуючись ст. ст.  308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
                     Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів -залишити без задоволення.
  Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.12.2019 - залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

          Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду
 Суддя                                                    Л.А. Божко