ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року	Львів	Справа № 460/1494/19 пров. № А/857/3051/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Улицького В.З., Шавеля Р.М.,
за участю секретаря                    Мельничук Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року (постановлену головуючим – суддею Комшелюк Т.О., суддями Дудар О.М., Жуковська Л.А. у м. Рівне) у справі № 460/1494/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області   про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій,

                                                        ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправними дій Рівненського ОУПФУ щодо відмови позивачу в перерахунку раніше призначеної пенсії, а також зобов`язання Рівненського ОУПФУ перерахувати та виплачувати позивачу пенсію з 01.12.2017 згідно з документами пенсійної справи та додатково поданими документами, - листом прокуратури Рівненської області від 12.12.2018 № 19-162 вих.18 та інформацією прокуратури Рівненської області, із розрахунку 90 % від суми місячної заробітної плати без обмеження граничного (максимального) розміру пенсії з урахуванням раніше проведених виплат, відповідно до розрахунку, зробленого в заяві до Рівненського ОУПФУ від 14.12.2018. 
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що у жовтні 2001 року позивачу призначена пенсія за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ в розмірі 90 % від суми заробітної плати. Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 внесені зміни, зокрема, до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505, якою визначені умови оплати праці працівників органів прокуратури, що мало своїм наслідком підвищення заробітної плати за аналогічною посадою, з якої позивач був звільнений на пенсію. На звернення позивача, в грудні 2018 року прокуратура Рівненської області надала йому копії розрахункових листів начальника відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області за вересень та жовтень 2017 року, на підставі яких позивачем самостійно обчислений розмір заробітної плати, що має бути врахований при перерахунку його пенсії у зв`язку з підвищенням розмірів заробітної плати працівників органів прокуратури згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657. 14.12.2018 позивач звернувся до Рівненського ОУПФУ із заявою про здійснення перерахунку пенсії з урахуванням проведеного ним розрахунку заробітної плати. Проте, за результатами розгляду заяви позивача Рівненське ОУПФУ відмовило в проведенні перерахунку пенсійної виплати, мотивуючи це тим, що Кабінетом Міністрів України не прийняте рішення, яким визначені умови та порядок здійснення такого перерахунку. Позивач не погодився з такими діями Рівненського ОУПФУ, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.07.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року, в задоволенні позовної заяви відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що як на момент звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії, так і на дату розгляду справи судом, Кабінетом Міністрів України не визначений порядок перерахунку пенсій працівникам органів прокуратури. При цьому, суд послався на приписи ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, відповідно до якої умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України. Також, суд першої інстанції врахував, що положення Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII, якими ч. 18 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ та ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII викладено у новій редакції, не були визнані неконституційними.
19.12.2019 позивач подав до суду заяву про перегляд рішення суду в даній адміністративній справі у зв`язку з виключними обставинами, за змістом якої просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 року в справі № 460/1494/19 та ухвалити нове рішення, котрим позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме: 
визнати протиправними дії Рівненського ОУПФУ щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку раніше призначеної пенсії; 
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області як правонаступника Рівненського ОУПФУ перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію з 01.12.2017 згідно з документами пенсійної справи та додатково поданими документами, - листом прокуратури Рівненської області від 12.12.2018 за № 19-162 вих.18 та інформацією прокуратури Рівненської області, із розрахунку 90 % від суми місячної заробітної плати без обмеження граничного (максимального) розміру пенсії з урахуванням раніше проведених виплат, вказаної в заяві до Рівненського ОУПФУ від 14.12.2018. 
Заява мотивована тим, що 13.12.2019 Другий сенат Конституційного Суду України ухвалив Рішення № 7-р(II)/2019, яким визнав неконституційним положення ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», на які послався Рівненський окружний адміністративний суд при ухваленні рішення від 24.07.2019 в справі № 460/1494/19.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення суду в адміністративній справі № 460/1494/19 за виключними обставинами - відмовлено. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 в адміністративній справі № 460/1494/19 залишено в силі.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівників органів прокуратури на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» та ухваленням Конституційним Судом України рішення № 7-р(ІІ)/2019 позивач набув права на перерахунок пенсії, починаючи з 13.12.2019, а не з 01.12.2017 як про це стверджує останній в заяві про перегляд судового рішення за виключними обставинами.
Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що відповідач відмовляючи йому у перерахунку пенсії через відсутність умов та порядку перерахунку пенсії, що мали визначатися Кабінетом Міністрів України, а не з підстав вказаних в ухвалі.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Крім цього 30.04.2020 на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Статтею 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» передбачено пенсійне забезпечення працівників прокуратури.
Як слідує з матеріалів справи, що ОСОБА_1 у період з 23.07.1979 по 16.10.2001 працював на прокурорсько-слідчих посадах прокуратури Рівненської області.
19.10.2001 позивачу відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ призначена пенсія за вислугу років в розмірі 90 % від його місячної (чинної) заробітної плати.
14.12.2018 позивач звернувся до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області з заявою про проведення перерахунку його пенсії за вислугу років, починаючи з 01.12.2017, в розмірі 90 % від суми місячної заробітної плати без обмеження граничного (максимального) розміру пенсії з урахуванням раніше проведених виплат, відповідно до розрахунку, зробленого на підставі розрахункового листа заробітної плати начальника відділу прокуратури Рівненської області за вересень 2017 року.
Листом від 21.12.2018 за № 492/10 Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області повідомило позивачу про відсутність підстав для проведення перерахунку його пенсії з огляду на те, що у відповідності до частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII Кабінетом Міністрів України не прийняте рішення, яким визначені умов та порядку проведення перерахунку пенсії працівникам органів прокуратури.
Разом із цим, Законом України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та частину вісімнадцяту викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».
15.07.2015 набув чинності Закон України «Про прокуратуру», згідно Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення: Закону України «Про прокуратуру», крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п`ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.
Отже, на час звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок пенсії (06.05.2016) частини тринадцята та вісімнадцята статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» втратили чинність.
Згідно з частиною двадцятою статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (чинної на час виникнення спірних відносин) умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.
На час звернення позивача за перерахунком пенсії, Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт не було прийнято.
Зі змісту постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019 встановлено, що оскільки законодавством, чинним на час звернення позивача за перерахунком пенсії, не передбачено можливість її перерахунку у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих працівників прокуратури, відсутні нормативно-правові акти, які регламентують умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач не мав правових підстав для здійснення такого перерахунку
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за виключними обставинами.
Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено судове рішення; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.
Наведена стаття КАС України встановлює вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за виключними обставинами з тим, щоб відповідно до принципу юридичної визначеності забезпечити стабільність судових рішень, але водночас надати можливість виправити судові рішення, неправосудність яких зазвичай обумовлена обставинами, незалежними від суду.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2019 по справі № 3-209/2018 (2413/18, 2807/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини двадцятої статті 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» зі змінами, яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначення пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України положення частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII зі змінами, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Частиною другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Згідно зі ст. 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Таким чином, положення ч. 20 ст. 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» зі змінами, яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, визнане неконституційним та втратило чинність 13 грудня 2019 року, як встановлено статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», тобто, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 3-209/2018 (2413/18, 2807/19), що також прямо встановлено даним рішенням.
В свою чергу, відповідно до ч. 6 ст. 361 КАС України при перегляді судового рішення за виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
За таких обставин, апеляційний суд, не заперечуючи право позивача на перерахунок пенсії, зазначає, що вказане рішення Конституційного Суду України не може бути застосоване до правовідносин з приводу перерахунку пенсії позивачеві за період з 01.12.2017 по 13.12.2019.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.11.2018 у справі № 755/4893/18, від 23.01.2019 у справі № 820/2462/17, від 15.05.2019 у справі № 640/20317/16-а.
Отже, станом на день звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок пенсії від 14.12.2018 останній діяв відповідно до вимог чинного законодавства, адже на момент вчинення таких дій ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, яка передбачала, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, була чинною.
Оскільки предметом розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції були правовідносини, що існували до прийняття рішення Конституційного суду України у справі № 3-209/2018 (2413/18, 2807/19) від 13.12.2019, а рішення суду, яке позивач просить переглянути за виключними обставинами, не містило вимог зобов`язального характеру (не було зобов`язано відповідача вчинити дії, у тому числі нарахувати та виплатити, стягнути кошти), оскільки за наслідком апеляційного перегляду в позові позивача було відмовлено, відсутня передбачена п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України підстава для перегляду рішення суду за виключними обставинами.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.
Відтак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд вказаного судового рішення за виключними обставинами, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 залишив в силі, оскільки станом на момент ухвалення рішення суду першої інстанції від відмова відповідача у перерахунку пенсії була правомірною.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 460/1494/19 – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 13 травня 2020 року