ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4489/20 Справа № 211/2541/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 211/2541/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у м. Нікополі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 27 січня 2020 року, -
       
ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитної угоди недійсною.
В обґрунтування позову зазначено, що з 2006 року по 26.03.2016 року позивач користувалася кредитною карткою, наданою їй ПАТ КБ « Приватбанк», у теперішній час АТ КБ «Приватбанк», яка була замінена у 2014 році на кредитну картку за № НОМЕР_1 . 
Позивач зауважує на тому, що вона не заповнювала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» за цей період часу, не погоджувала з Банком істотні умови кредитного договору. 
Станом на 26.03.2016 року, коли Банк запропонував позивачу у телефонному режимі укласти договір «Оплата частинами» та надав позивачу депозит на суму 19980,00 грн, у неї була наявна заборгованість за тілом кредиту в сумі 20000 грн., заборгованості за процентами та штрафними санкціями у позивача не було. При цьому позивачу, у телефонному режимі пояснили, що згідно договору «Оплата частинами» позивачу потрібно щомісяця протягом 3 років до 26.03.2019 року погашати Банку тіло кредиту сумі 555 грн і проценти у сумі 624 грн. із розрахунку 3,5% щомісячно, а також страховий платіж щомісячно у сумах, які пропонував Банк. 
Позивач, починаючи з 2017 року по квітень 2019 року, сплатила Банку суму 53055,36 грн. та страховий платіж за період з квітня 2016 року по квітень 2018 року на суму 7 359,11 грн. 
За період часу з березня 2017 року по квітень 2019 року Банк нарахував пеню і стягнув її в порушення діючого законодавства не за 6 місяців, а більше ніж за 2 роки у сумі 21017,53 грн. Яким чином розраховувалася пеня позивачу невідомо. 
У 2016 році на адресу позивача почали надходити листи-претензії, смс-повідомлення, дзвінки представників відповідача з приводу погашення боргу перед ПАТ КБ "ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «Приватбанк», в розмірі 99 414,31 гривень. У наведених повідомленнях позивачу вказувалось про існування між нею та Банком кредитного договору, однак жодного договору між позивачем та Банком не було укладено. Позивачу є не зрозумілою вимога про погашення боргу у визначеному відповідачем розмірі, так як єдиним кредитом, яким користувався позивач, є кредитні кошти, які знаходились на кредитній карткі «Універсальна», на якій був встановлений максимальний ліміт 20 000 гривень.
Як стало відомо позивачу, її оплати не надходили у рахунок погашення основної заборгованості, а спрямовувались на інші погашення, у зв`язку з чим заборгованість лише зростала.
Станом на 12.07.2019 pоку, згідно наданої відповідачем роздруківки, заборгованість позивача складає 99414,31 грн., при цьому кредитний ліміт за кредитною карткою встановлений у 20 000 грн. та позивачем, як зазначалось вище, починаючи з 2017 року по квітень 2019 року сплачено Банку суму 53055,36 грн.
Позивач зверталася до найближчого відділення Банку, аби отримати обґрунтоване пояснення з даного приводу, проте жодної істотної відповіді так і не отримала.
Позивач вважає, що дії Банку кваліфікуються як шахрайство, незаконне вимагання коштів, адже, як вказано позивачем, жодних кредитних договорів між нею та Банком не укладалось, тому договір кредиту, який на думку відповідача оформлений у вигляді Анкети-Заяви від 04.01.2012 року і є нікчемним правочином. 
Позивач посилається на правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа №6-14 цс 14), згідно якої, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
На підставі наведеного вище, уточнивши свої позовні вимоги, в останній їх редакції, позивач просила суд визнати недійсним договір про надання кредиту, укладений між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , оформлений у вигляді Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 26.03.2016 року, оскільки між позивачем та Банком не було досягнено у встановленій письмовій формі згоди щодо всіх обов`язкових умов договору, а сам кредитний договір укладено не було; банк не надав суду доказів про ознайомлення позивача із умовами кредитування, а саме посилання представника банку на наявність зазначених ним Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку на сайті банку не можуть судом сприйматись як доказ так як з такими умовами позивач, по-перше, не ознайомлювався та не підписував їх, а, по-друге, такі Умови та Правиланадання банківських послуг в ПриватБанку на сайті банку станом на дату укладення договору відсутні.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що подані Банком документи, зокрема Анкет-Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватись як договір, укладений в письмовій формі, оскільки Банком не доведено, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, що приєднаний до позовної заяви не відрізняється від змісту відповідних Умов та Правил надання банківських послуг, розміщений на офіційному сайті Банку у редакції, яка була чинною на дату підписання позивачем Анкети-Заяви від 26.03.2016 року.
Зауважує на тому, що розрахунок заборгованості відповідача не є документом, що підтверджує наявність у позивача заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» та між позивачем та відповідачем не було досягнено у встановленій письмовій формі згоди щодо всіх обов`язкових умов договору, а сам кредитний договір укладено не було.
Посилаючись на висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року представник позивача вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді ціну договору, сплату процентів, пені та штрафів.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до відповідача із Анкетою-Заявою, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Сторони по справі не заперечували проти того, що позивач отримала від відповідача кредитні кошти в сумі 20000 грн. та зобов`язалася повернути відповідачеві. Факт отримання коштів сторонами не оспорюється. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що Банк, укладаючи оспорюваний договір «Оплата частинами», ввів її в оману щодо умов договору, що є підставою для визнання договору недійсним та Банк веде шахрайську практику при укладенні договорів, оскільки між позивачем та Банком не було досягнено у встановленій письмовій формі згоди щодо всіх обов`язкових умов договору, а сам кредитний договір укладено не було; в ході судового розгляду справи банк не надав суду доказів про ознайомлення позивача із умовами кредитування, а саме посилання представника банку на наявність зазначених ним Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку на сайті банку не можуть судом сприйматись як доказ так як з такими умовами позивач, по-перше, не ознайомлювалась та не підписувала їх, а, по-друге, такі Умови та Правиланадання банківських послуг в ПриватБанку на сайті банку станом на дату укладення договору відсутні.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини щодо введення її в оману, та не надала доказів ведення відповідачем нечесної підприємницької практики.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України, частиною першою статті 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів», укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Аналізуючи норму статті 18 цього Закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 3, частиною третьою статті 509 ЦК України, по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Згідно з частинами першою, другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.
Відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Відповідно до статті 230 ЦК України, у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
ОСОБА_1 не надала, та матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».
Умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді шляхом підписання Анкети-Заяви, підписавши яку, вона погодилася з тим, що ця заява становить договір про надання банківських послуг та позивач не заперечувала отримання від відповідача по справі кредитної картки із встановленим кредитним лімітом 20 000 грн.
Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на те, що 26.03.2016 року, між нею та Банком було укладено сервіс «Оплата частинами», однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Натомість, в уточненій позовній заяві позивач просила суд визнати недійсним договір про надання кредиту, укладений між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , оформлений у вигляді Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку» від 26.03.2016 року, що свідчить про отримання позивачем від відповідача по справі кредитної картки із встановленим кредитним лімітом 20 000 грн.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В даному випадку, зміст кредитного договору зафіксовано в заяві позичальника. Позивач ОСОБА_1 активно користувалася кредитними коштами і здійснювала часткове погашення заборгованості, що підтверджується виписками з особистого рахунку позивача № SAMDN52000077905350 (а.с.11-41,68-115), а тому виконання умов кредитного договору свідчить про прийняття умов цього договору та його дійсність.
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правові наслідки недійсності окремих частин правочину встановлені статтею 217 ЦК України, згідно з якою недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тобто умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним у цілому.
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року за №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг – це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна застосовувати щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, колегія суддів дійшла висновку, що Умови та Правила надання банківських послуг не враховуються при визначенні прав та обов`язків сторін кредитного договору, оскільки не підписані позичальником, а тому права ОСОБА_1 не порушуються. Тому колегією суддів не вбачаються підстави для визнання недійсним договору про надання кредиту, укладеного між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , оформлений у вигляді Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 26.03.2016 року в частині дії Умов та Правил надання банківських послуг.
Вказаний висновок колегії суддів узгоджується із висновком, який викладений в Постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 725/4492/16-ц, провадження № 61-18716св18.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , пославшись на відсутність підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним, не встановлення обставин протиправної поведінки АТ КБ «Приватбанк», намір Банку на порушення конституційних прав і свобод позивача, які були б підставою для визнання дій відповідача агресивною підприємницькою практикою.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що подані Банком документи, зокрема Анкет-Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватись як договір, укладений в письмовій формі, оскільки Банком не доведено, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послух, що приєднаний до позовної заяви не відрізняється від змісту відповідних Умов та Правил надання банківських послуг, розміщений на офіційному сайті Банку у редакції, яка була чинною на дату підписання позивачем Анкети-Заяви від 26.03.2016 року, оскільки позивачем по справі не спростовано, що під час підписання нею 26 березня 2016 року Анкети-Заяви вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови. При цьому, нерозуміння позичальником запропонованих Банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, в даному випадку, не свідчить про укладенням угоди під впливом обману. При цьому слід зауважити, що позивач не заперечувала того, що 26 березня 2016 року нею було подано до відповідача Анкету-Заяву, відповідно до якої вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 20000 грн. на платіжну картку.
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що розрахунок заборгованості відповідача не є документом, що підтверджує наявність у позивача заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк», оскільки в даному випадку відсутній спір щодо розміру заборгованості за наданими відповідачем позивачу кредитними коштами, отже права позивача не порушено. 
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто у встановленій письмовій формі згоди щодо всіх обов`язкових умов договору, а сам кредитний договір укладено не було, оскільки факт укладення між сторонами договору 26 березня 2016 року шляхом підписання Анкети-Заяви ОСОБА_1 не заперечується останньою, а у наданій Банком виписці з особового рахунку позивача № SAMDN52000077905350 відображено всі операції із погашення заборгованості, а також зняття грошових коштів. Із зазначеної виписки також вбачається, що відповідач не лише знімала грошові кошти з картки, а також частково погашала заборгованість.  
Колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги посилання представника позивача на висновок, викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року, відповідно до якого відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді ціну договору, сплату процентів, пені та штрафів, оскільки відповідач не звертався з позовними вимогами до позивача про стягнення процентів, пені та штрафів, матеріали справи не містять розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого можна було прийти до висновку про нарахування вказаних процентів, пені та штрафів, тому відсутні підстави вважати, що відповідачем нараховувались проценти, пеня та штрафи.
Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач по справі провадить шахрайську діяльність, оскільки вводить в оману споживачів, оскільки, відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Однак, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні спірного договору, ПАТ КБ «Приватбанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», не надав їй всю необхідну, своєчасну і достовірну інформацію перед укладанням осорюваного договору, не надано належних та допустимих доказів ведення відповідачем шахрайської діяльності.
Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Рішення  Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне рішення суду складено 09 квітня 2020 року. 

Головуючий:

Судді: