УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 673/1757/19
Провадження № 22-ц/4820/863/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 квітня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу №673/1757/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22 січня 2020 року (суддя Ягодіна Т.В., повне судове рішення складено 22 січня 2020 року) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, суд 
у с т а н о в и в :
У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк), звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначало, що відповідно до укладеного договору б/н від 24 листопада 2006 року ОСОБА_1  отримала кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Взяті на себе за кредитним договором зобов`язання ОСОБА_1 не виконала, у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 374667,02 грн. Кредитодавець вправі вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Тому, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором у сумі 120648,25 грн, у тому числі: 3997,70 грн - заборгованість за кредитом; 116650,55 грн - заборгованість за процентами за період з 27 лютого 2007 року по 31 січня 2018 року.
Заочним рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22 січня 2020 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитом у сумі 3997,70 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. 
АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, в апеляційній скарзі просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, безпідставність застосування висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17. Суд не врахував, що вказаний кредитний договір є договором приєднання, а тому не вимагає підпису відповідачки під публічно розміщеними Умовами та правилами. Вважає помилковим висновок суду про відсутність підстав для стягнення процентів за користування кредитом, оскільки в заяві ОСОБА_1 від 24 листопада 2006 року зазначена погоджена сторонами базова процентна ставка за кредитом 3% на місяць на залишок заборгованості. Оскаржуване рішення призводить до нехтування принципами платності кредитного договору. 
Рішення суду в частині задоволення позову не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Встановлено, що 24 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого наданий кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок у сумі 250 грн зі сплатою процентів за користування ним у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В подальшому кредитний ліміт збільшувався Банком і відповідачка фактично користувалася кредитним коштами. Взяті на себе за договором зобов`язання щодо погашення кредиту ОСОБА_1 належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
За розрахунком позивача заборгованість за договором, яку він просить стягнути з відповідачки, складає 120648,25 грн, у тому числі: 3997,70 грн - заборгованість за кредитом; 116650,55 грн - заборгованість за процентами за користування кредитним коштами в період з 27 лютого 2007 року по 31 січня 2018 року.
Наведене підтверджується матеріалами справи. 
Відмову в позові суд мотивував безпідставністю вимог, оскільки у заяві про надання банківських послуг не передбачена сплата процентів, а наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідачки, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами. 
Проте, такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи, підписана 24 листопада 2006 року ОСОБА_1  заява про надання кредиту (а.с.9) містить зазначення кредитного ліміту 250 грн, процентної ставки 3% на місяць на залишок заборгованості. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір і підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір і підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 
Укладеним між сторонами договором визначена процентна ставка за користування кредитними коштами 36% річних. На обґрунтування права вимоги в цій частині позивач надав копію заяви позичальника.  
Отже, ОСОБА_1 була ознайомлена та погодилася з наведеними умовами кредитування при укладенні договору про надання банківських послуг. 
Суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами. Доводи апеляційної скарги в цій частині частково заслуговують на увагу. 
Разом з тим, правильним є висновок суду першої інстанції, що наданий Банком витяг з Умов та правила надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем договору, оскільки не підписаний ним.
Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана нею і лише цей факт може свідчити про прийняття запропонованих умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність застосування судом висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 не заслуговує на увагу, оскільки судові рішення у справах ухвалені в подібних правовідносинах.
Із розрахунку Банку, наданого до позовної заяви, вбачається, що заборгованість за процентами з 01 квітня 2015 року нараховувалась за більшою процентною ставкою ніж передбачено договором (43,20%).     
Відповідно до письмових пояснень представника позивача, наданих до апеляційного суду, заборгованість за процентами, нарахованими відповідно до умов договору (36% річних), станом на 18 січня 2018 року складає 9991 грн 81 коп. 
Всупереч вимогам закону проценти за кредитом нараховані після закінчення строку кредитування, який відповідає строку дії картки (червень 2016 року). 
Враховуючи правову природу кредитного договору, а саме, що відповідачка може періодично брати кредитні кошти та зобов`язана їх відповідно періодично повертати, а також те, що в позовній заяві сам позивач вказав, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, слід дійти висновку, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування). Момент закінчення строку кредитування збігається зі строком дії картки, тобто 30 червня 2016 року.
Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 19 листопада 2014 року (справа №6-160цс14) та підтримав Верховний Суд у своїй постанові від 06 березня 2018 року в справі №2120/12694/12.
Оскільки строк дії картки та відповідно строк кредитування закінчується останнього дня червня 2016 року, то з 01 липня 2016 року у Банку виникло право вимагати повернення кредиту за договором, а у ОСОБА_1 - обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги повернути всю заборгованість за договором.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
При застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин апеляційний суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12.
Із розрахунків позивача вбачається, що до 01 квітня 2015 року заборгованість відповідачки за кредитои становить 3997,70 грн, заборгованість за процентами, нарахованими відповідно до умов кредитування, - 5855,09 грн. 
З 01 квітня 2015 року мало місце безпідставне підняття процентної ставки до 43,20% річних, а тому проценти необхіно нараховувати за погодженою процентною ставкою 36% річних до закінчення строку кредитування.
Період з 01 квітня 2015 року по 30 червня 2016 року становить 277 днів. 06 червня 2016 року мала місце сплата процентів у сумі 4,98 грн. Заборгованість за процентами за цей період складає 1102,38 грн (36% /360 х 277 днів х 3997,70 грн (заборгованість за кредитом) / 100 = 1107,36 грн - 4,98 грн (сплачені проценти)).
Отже, загальна заборгованість за процентами складає 6957,47 грн (5855,09 грн + 1102,38 грн).
З огляду на викладене, стягненню з ОСОБА_1 на користь Банку підлягає заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 6957,47 грн. 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про стягнення заборгованості за процентами підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову в межах строку кредитування. 
На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України необхідно змінити розподіл судових витрат. 
Пропорційно розміру задоволених позовних вимог (9,08%) стягненню з відповідачки на користь Банку підлягає судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 427,41 грн. При цьому апеляційний суд враховує суму судового збору, яка підлягала сплаті за подання апеляційної скарги на рішення суду в частині відмови в позові (оспорюваної суми), а не фактично сплачену в більшому розмірі суму судового збору. 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.  
 
Заочне рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22 січня 2020 року в частині відмови в позові про стягнення заборгованості за процентами скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
 Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ІК ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 6957 грн 47 коп (шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім грн 47 коп). 
В решті позову про стягнення процентів відмовити.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у сумі 427 грн 41 коп (чотириста двадцять сім грн 41 коп).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. 

Повне судове рішення складено 30 квітня 2020 року.

Суддя-доповідач О.І. Талалай 

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта