Постанова
Іменем України
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 750/5365/18
провадження № 61-46989св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого: Сімоненко В.М.,
суддів -Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Мартєва С. Ю.,  Штелик С.П.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Чернігівський завод радіоприладів»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від               25 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Рахманкулової І.П., та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року, ухвалену у складі колегії суддів Вінгаль В.М., Губар В.С., Кузюри Л.В.
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Чернігівський завод радіоприладів" (далі - ПрАТ «ЧЕЗАРА») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та  моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 22 лютого 1991 року по06 червня 2017 року він працював в ПрАТ «ЧЕЗАРА» провідним інженером. Позивач був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. 10 листопада 2017 року Деснянським районним судом м. Чернігова видано судовий наказ у справі №750/10982/17 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 13009,32 грн, який ПрАТ «ЧЕЗАРА» виконало тільки 26 грудня 2017 року.
З урахуванням наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненніпо день фактичного розрахунку, що становить 141 робочий день  та складає 12155,61 грн.  Крім того, позивач вказував, що діями відповідача, які полягають у невиплаті заробітної плати у період його роботи на підприємстві, не проведенні розрахунку при звільненні, йому завдано і моральної шкоди, яку він оцінює у 2000 грн.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2018 року, залишеного без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від                   22 жовтня 2018 року,  позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ЧЕЗАРА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2017 року по                  25 грудня 2017 року  включно в сумі 9655,52  грн. 
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції з висновками  якого  погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні входить до структури заробітної плати, а позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком при звернення до суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
В касаційній скарзі скаржник просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
У листопаді 2018 року ПрАТ «Чернігівський завод радіоприладів» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду    м. Чернігова від 25 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Деснянського районного суду м. Чернігова цивільну справу № 750/5365/18.
Зупинено виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова             від 25 липня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
У грудні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що  суди дійшли неправильного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні входить до структури заробітної плати, відповідно  помилково дійшли висновку, що дані позовні вимоги  не обмежуються будь-яким строком для звернення до суду.  
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду відповідають правовим висновкам Конституційного Суду України, викладеним у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, а також правовому висновку Верховного Суду у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17.  
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Під час розгляду справи суди встановили, що  ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 22 лютого 1991 року (а.с.12).
На підставі наказу № 96-к від 06 червня 2017 року  ОСОБА_1 звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.14).
На день припинення трудових відносин за ПрАТ «ЧЕЗАРА» рахувалася заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі позивачу в сумі 13009,32 грн  (а.с.18).
Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від                               10 листопада 2017 року стягнуто з ПрАТ «ЧЕЗАРА» на користь позивача нараховану але не виплачену заробітну плату в сумі 13009,32 грн (а.с.21).
Повний розрахунок з позивачем проведено лише 26 грудня 2017 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2018 року та постанова Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року оскаржується тільки в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
 
В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди рішення в касаційному порядку не оскаржуються.
 
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до п. 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції з висновками  якого  погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні входить до структури заробітної плати, а позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком при зверненні до суду.
Колегія суддів не може погодитись з висновками судів з огляду на наступне.
 
Стосовно правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.            
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
                        
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
                        
Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. 
                        
Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від                     17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).
                        
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. 
                        
При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
                        
З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
 
До відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.
 
Під час розгляду справи, судами вказаного враховано не було.
 
Стосовно застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів зазначає наступне.
 
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
 
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
 
Згідно рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку із статтями117,237-1 КЗпП України за статтею                   47 КЗпП України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей116,117, 237-1 цього кодексу  слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум,фактично з ним розрахувався.
 
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від  16 січня 2018 року у справі №  446/509/16-ц та у постанові від 09 квітня               2020 року у справі №295/4116/18.
 
Судами встановлено, та не заперечувалось сторонами спору, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено 26 грудня                 2017 року.
 
Перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в даному випадку почався з 27 грудня 2017 року (з наступного дня після виплати заборгованості із заробітної плати) та сплив через три місяці - 27 березня 2018 року.
 
З даним  позовом  ОСОБА_1   звернувся до суду  у травні 2018 року, тобто  із пропуском строку, визначеного статтею 233 КЗпП України.
 
Суди на вказане не звернули увагу у зв`язку з чим неправильно  застосували норми права до спірних правовідносин, що потягло за собою ухвалення необґрунтованих та незаконних рішень.
 
Посилання ОСОБА_1  у відзиві на касаційну скаргу на те, що до спірних правовідносин мають застосовуватись правові висновки Конституційного Суду України, викладені у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, а також Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 є необґрунтованими, оскільки у вказаних рішеннях предметом спору була заробітна плата (середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі), а не середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.  
 
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарг
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи те, що судами  достатньо та повно встановлено обставини справи, необхідні для ухвалення судового рішення по справі, однак при цьому  було неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2018 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від                22 жовтня 2018 року з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог через сплив строку, визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України для звернення з вказаним позовом до суду.
Відповідно до ч. 13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до правового висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. 
Враховуючи викладене, з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ПрАТ «ЧЕЗАРА» судові витрати, понесені ним за подання касаційної та апеляційної скарги у загальній сумі (2115+2820) 4935 грн. 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року  скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Чернігівський завод радіоприладів»  4935 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                         В.  М. Сімоненко
 
Судді                                                                   А.  А. Калараш
 
                                                                                       С. Ю. Мартєв 
 
                                                                                      Є. В. Петров
 
                                                                                          С. П. Штелик